MÓRA FERENC

MINDENKI JÁNOSKÁJA

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Furcsa faluk

II. Mátyást keresnek, Jánost találnak

III. A Posztószél-kastély

IV. A falu becsülete

V. A szomorú ház

VI. Mindenki Jánoskája

VII. Jánoska nagy fába vágja a fejszét

VIII. Karácsonyest a putriban

IX. Isten haragja

X. Jég esik, könny hullik

XI. A záloggyerekek

XIII. Csetverneki Thurán Jánoska

XIV. Galamb-vár

I. Furcsa faluk

Olyan Péter-Pál napját rég nem látott se Cirák, se Nyirák, mint amelyiken ez a történet kezdődik. Megmutatta annak már a hajnala is, hogy valami zenebonás lesz az estéje.

A ciráki bíróné azt álmodta virradóra, hogy a nyiráki bíróné kendermagos tyúkja elkukorékolta magát. (Holott tudnivaló, hogy Nyirákon még a kakasok se tudnak kukorékolni, nemhogy a tyúkok tudnának.)

A nyiráki bíróné meg azt álmodta, hogy a ciráki bíróné kölcsönkérte a sütőlapátját. (De hiszen csak azt próbálja meg! Ámbátor – magunk közt szólva – az se lenne csuda, ha azok az ínséges cirákiak még sütőlapátért is a szomszédba szaladnának.)

A Bezzegék Pista fia olyan sáskát fogott a csordakút oszlopfáján, hogy azt csak valami rossz föld teremhette. Jótét lélek még látni is iszonyodott: fele teste fekete volt, fele teste sárga. Nem jelenthet az semmi jót, emberek! Még szerencse, hogy a gyerek fölérte ésszel, mit kell vele csinálni: áthajította Nyirákra!

– Eredj haza, förtelmes féreg!

Duzzogék Sárikája beleejtette a halbicskáját a Reszege patakba. Hiszen, ha csak beleejtette volna! De ki is horgászta az esernyőjével, s csak mikor kihúzta, akkor vette észre, hogy nem is halbicska az, hanem valóságos rozsdás budlibicska. Olyan, amilyennel a cirákiak egyszer meg akarták szelni a holdvilágot, mert sajtnak nézték.

Egyszerre csak olyan idő kerekedett Cirák felől, hogy beleiszonyodott minden teremtett lélek.

– Minden rossz Cirák felől jön! – régi közmondás az Nyirákon. – Lám, még az isten haragja is onnan támad.

Jeges tarajú fekete felhők nyargaltak az égen. Ordító szélvész kergette őket villámostorral. A fák ijedten hajtogatták a koronájukat. Az ért vetések aranyabrosza úgy hullámzott, mintha valami haragos óriás keze rángatná.

– Boldog isten, mindnyájan elveszünk! – sikoltott bele az emberek félelme az egek haragjába.

A Fütyü cigány mindjárt a fejibe is húzott egy rézüstöt. Ő bizony nem akarja látni, hogy vesz el a világ.

Nagy mester volt ez a Fütyü cigány világéletében. Akkora lyukak voltak azon a rézkondéron, mint egy pápaszem. S csakugyan ő vette észre legelőször, hogy tisztul az ég Nyirák felől. Vetett is örömében olyan bukfencet, hogy kitelt volna belőle három. Csak azután jutott eszébe elkeseredni.

– Ejnye, de serettem vóna pedig eccser megérni, hogy a zsén vetésemet is lekasáta vóna a jég! (Soha semmi nemzetsége el nem vetett egy zabszemet se.)

Nyirák felől csakugyan szakadoztak a fellegek, s alig sírtak egy-két kövér cseppet, máris a szivárvány égő szalagja lobogott rajtuk.

– Lám, ilyenek ezek a nyirákiak! – nevettek Cirákon. – Elijed ezektől még a jégeső is!

Mert bizony ilyen fából van faragva az ember. Mikor az isten ostora csattog: imádkozik; mikor a nap kisüt: nevet.

Lám, maga a jó isten is elmosolyodott, s megesett a szíve a sok ijedt emberen, a sírásra görbült gyerekszájacskákon, a dermedten gubbaszkodó égi madarakon, a lehajtott fejű virágokon. Áldott jobbjával megfogta a jégeső fekete szárnyát, s felsütötte a nap aranytányérkáját:

– Eredj, vidámítsd fel az én szeretteimet.

No, azok bizony könnyen megvidámodtak. A virágok egyszeribe fölemelték a fejecskéjüket, s nagy jókedvükben szinte ágaskodtak. Tarkállott a mező Ciráktól Nyirákig, mint valami cifra irhás suba.

Napáldozat táján mind a két falu népe odakint nyüzsgött a Reszege partján. Az egyik parton Cirák, a másikon Nyirák. A Reszege vize, ahogy aranyport szitált rá az alkonyat, úgy választotta el őket egymástól, mint valami aranypántlika. A fölötte táncoló szitakötők pödörgethették bajuszkájukat a csendes tükrében. Csak olyankor loccsant egy-egy vidámat, mikor a ciráki gyerekekre ráhujjantottak a nyirákiak:

– Ákom-bákom-rákom: van szabó Cirákon!

Nem is lehetett ezt a gonosz versikét nevetés nélkül megállni annak, aki értette. Azt kellett abból érteni, hogy egyszer a cirákiak rákot fogtak a Reszegében, s mivel olyan nagy ollója volt neki, beadták szabóinasnak Keszeg mesterhez.

Csupa szerencse, hogy a nyirákiak meg egyszer valami tévelygő szamárcsikóra akadtak a füzesben. Úgy fújta az iá-t könyv nélkül, hogy némelyik gyerek könyvből se tudja olyan szépen. Neki is örültek a nyirákiak, s egyszeribe befogták diáknak. Ki is taníttatták volna, ha a csacsika bele nem unt volna az ábécébe, és itt nem hagyta volna ezt a tudományos világot.

Azóta a ciráki szabóra a nyiráki diák a felelet:

– Híres falu Nyirák: vagyon benne diák!

Se szeri, se száma annak a sok bolondságnak, amit ez a két falu ráköltött egymásra. Könyvet lehetne abból írni, de nagyot, mikor az öregek is így nyájaskodnak egymással a Reszege vizén keresztül. Hiszen majd el is jön az ideje annak is, hanem Péter-Pál napja igazán nem arra való. Ilyenkor csak a pitypalattyok feleselgetnek egymással. Azok is csak azért, mert nem tudják mire vélni azt a nagy kaszapengést, amitől csak úgy hangzik a két falu. Bizony elmenne szegénykéknek a nótázó kedvük, ha tudnák, hogy mit jelent az a nagy kaszakalapálás.

Azt jelenti, hogy holnap hajnalban kezdődik az aratás. Arra élesíti a szántóvető ember a világ egyetlen áldott fegyverét: a kaszát.

Azért hajtja le olyan alázatosan zizegő kalászát a búza, mintha csak kínálná magát a vetések közt járkáló embereknek:

– Nesztek az új kenyér!

– Ránk tekintett az idén az Úr – mondja háládatosan az öregbíró, s levett kalappal tekint föl a tiszta kék magasba, ahonnan száll az áldás. S ahova száll az övével együtt száz meg száz lélek fohásza, pitypalattyok verése, kalászok zizegése, patak csörgése, méhek döngése, menták illata, pipacsok lélegzése. S a tiszta kék magasban bizonyosan van valaki, aki számon vesz mindent: pitypalattyok szavát, virágok leheletét, emberek fohászát, cirákiakét, nyirákiakét egyformán.

Fütyü cigány nem az ég felé néz, hanem a nyárfás felé:

– De hisen nemcsak azs Úr nézsett ránk, hanem azs uraság is. Ahun bicseg a hajdúja, hogy kapná el a forgósél!

De bizony a forgószél csak Fütyüt kapta el. Belebújt a Reszege nádjába, mint a csík az iszapba. Nem szeretett hajdúval találkozni, ő tudja, miért. Csak a füstös feje vigyorgott elő a sásliliomok közül, mint valami nagy gyékénybuzogány.

A többiek jókedvét mintha ollóval vágták volna el. Olyan ijedelem fogta el a két falu népét, mint amilyen a kalitkában ugrándozó madáré, mikor fölkapaszkodik hozzá a macska. Még a gyerekek is úgy szétszaladtak, mint a meghajított varjúsereg, ahány, annyifelé.

Igaz, hogy nem is volt valami szívvidámító figura az urasági hajdú. Mord képű égimeszelő, akitől elsavanyodott az ember, ha ránézett.

Ő ugyan rá nem nézett senkire, csak lógatta a fejét, mintha nehezellené.

– Jó estét, Vendel! – köszöntötték a cirákiak.

– Egyétek meg, ha jó – fanyalgott kedvetlenül, aztán az egyik lábát átlódította a Reszegén. A másikat az innenső parton hagyta, így aztán egyszerre Cirákon is volt, Nyirákon is.

– No, mi a baj? Török-e, tatár-e? – kérdezték tőle a bátrabbak.

– Rosszabb ez annál is – morgott Vendel, vizsgálgatván ábrázatát a Reszege tükrében. – Elveszett a mátyás.

– Micsoda mátyás? – tátogatta a száját a két falu.

– Ejnye, no – mordult rá a vén hajdú a vízben levő képmására –, hát a beszélő madár! Nyilván az is megunta már nálunk az életét.

A képmás haragosan nézett vissza, s a hajdú észrevette, hogy többet mondott az elégnél. Büntetésül rásimogatta a szájára lombos bajuszát, mint valami lakatot.

Az emberek azonban nagyot lélegzettek. No, erről ők nem tehetnek. Most már meg mertek szólalni is.

– Nemcsak egy mátyásmadár van a világon. Majd hoznak helyette másikat a madarászok az őszön.

De nagy ész, szét ne pattanjon bele a fejetek! – beszélt a hajdú a vízbe. – Ilyen mátyás éppen csak egy volt. Ez volt valamikor az úrfinak a legkedvesebb játszópajtása.

Az öreg hajdú elhallgatott, s meg se szólalt addig, míg egy öreg könny bele nem pottyant a szeméből a vízbe. Az emberek lelkén is átsuhant egy bársonyruhás, sápadt fiúcska képe, aki egy tarka madárral a vállán, bánatosan nézett kifelé egy nagy, szomorú házból.

– Elment szegény madár a kis gazdája után! – sóhajtotta Magó Mártonné, törölgetve a szemét az ünneplő kötője sarkával.

– No, ha elment, hozzátok vissza! – kapta föl a fejét a hajdú. – Az uraság se kíván egyebet, csak hogy a madarat mindenáron előkerítsétek. Bizonyosan a Makkos-erdőbe vette be magát. Harmadkakasszóra ott legyen minden épkézláb ember, mert aki ott nem lesz, annak Harkabusz uram mond szép jó reggelt.

A hajdú aztán hasznos munkát kívánt, és hazafelé fordította a szekérrudat. A Thurán-kastély felé, melynek gömbölyű teteje úgy rajzolódott bele a nyárfák fölött a piros alkonyati égbe, mint valami ökölbe fogott, haragos kéz.

Zúghattok már, arany vetések, szólhattok már, pitypalattyok: nem lesz itt holnap aratás! Akárhogy csikorogtatjátok a fogatokat, szegény szántóvetők: az uraság madara előbb való, mint a ti kenyeretek.

Bizony senkinek se volt kedve nevetni, mikor Fütyü előbújt a nádból, és elkeseredve vágta földhöz a karimátlan kalapját:

– Lám, én minden télen elvesegetek egy kicsikét, de engem senki se kerestet. Bizsony, bizsony, jobb les, ha beállok mátyásmadárnak.

II. Mátyást keresnek, Jánost találnak

Bolond sor volt biz ez, de hát mit lehetett ellene tenni? Az uraság nagy úr abban a kastélyban, amelyik a táj egyetlen dombjának a tetejéről kevélyen merészkedik bele a két határba. S amennyi földet onnan be lehet látni, annak mind Thurán Benedek a gazdája. S ahány ember túrja ezeket a földeket, az mind Thurán Benedeknek a zsellérje.

Igaz, ővele magával nem sok baj volna. Csetverneki Thurán Benedeket vagy tíz év óta senki emberfia nem látta a kastélyán kívül. Tudós Gabaráné azt beszéli róla, hogy tán maga is kővé változott már azóta abban a nagy kőházban. Mert a szíve, az kőből is volt neki mindig.

Hanem azért tud, hall, lát az uraság mindent. Harkabusz uram neki a szeme, a füle, az esze. Valamikor csak botosispán volt őkegyelme, de mióta az uraság elcsapta magától a világot, azóta az ő kezében van a gyeplő. Az ő keze pedig vaskéz, amelyiknek befelé van fordulva minden ujja. Ha kifelé fordítja, akkor már ököl, csak ütni tud vele.

S ha Harkabusz azt üzeni, hogy a madár meglegyen, azt elő kell teremteni – a föld alól is. Mert az, amilyen ember, kitelik tőle, hogy azt mondja a ránk jövő árendafizetéskor:

– Most már tinektek le is út, föl is út. Ha egy rongyos madarat se tudtok előkeríteni, kerítsetek magatoknak másik uraságot. Én majd találok új zsellért.

Jaj, pedig ki akarná itthagyni ezt az áldott földet, amelyikben a nagyapák, a szépapák pora termi a kenyeret az unokáknak? Rosszul járt még az mind, aki itthagyta ezt a földet, amelyik a bölcsőjét termette. Hazakívánkozott az mind, hogy legalább a fejfáját idevaló fából faragják.

De már akkor csak inkább keressük meg azt a madarat. Hiszen jó az isten: majd csak megőrzi még addig a vetéseket, ha már eddig megőrizte.

Zajgott is a Makkos-erdő másnap hajnalban úgy, hogy még olyant nem hallottak a százados tölgyek. Létrás emberek, piszkafás asszonyok, kereplős gyerekek törtettek benne előre-hátra; a piszkafákkal minden ágat megütögettek, a kereplőkkel még a hetedik határban is minden fület megsüketítettek: mind nem ért az semmit. Madarat ezrivel láttak, de mátyás egy se volt köztük. Csak a tömérdek szarka csörgött rettentő mérgesen, csak a tenger vércse sikoltozott nagy fölháborodással, hogy micsoda dolog az: ilyen korán reggel ilyen éktelen lármával betolakodni az ő birodalmukba. Hiába huhukolt nekik a bölcs bagoly:

– Megálljatok csak, majd láttok szépet, ha összeér a két piszkafás hadsereg!

A cirákiak napkelet felől fogták fel az erdőt, a nyirákiak napáldozatról. Ahogy beljebb-beljebb nyomultak az erdő közepe felé, úgyhogy már hallhatták egymásnak a szavát, mindjárt megeredt a kötözködés.

A sárgarigók is mind odaszorultak, s nagyon meg voltak szelesedve. Soha ilyen fölháborodva nem rikoltoztak, mint most:

– Huncut a bíró, huncut a bíró!

– A ciráki bírót érti! – nevettek a nyirákiak.

– Nem a cirákit, hanem a nyirákit! – süvöltötték vissza a cirákiak.

Látni még nem látták egymást, csak a bokrokon keresztül eresztgették egymásba a fullánkot.

– Sohse keressük a beszélő madarat – hunyorított a földieire Nekopogi, a ciráki kovács –, megfogták azt a nyirákiak régen.

– Ugyan mit csinálnának vele, Nekopogi bácsi?

– Mit-e? Megtették bírónak. Ne féljetek, ki is lesznek ezután nyúlva a nyirákiak! Lesz már nekik is okos bírójuk.

De hiszen nem hagyták magukat a nyirákiak sem. Az öreg Cinege leheveredett egy sóskabokor tövibe.

– Sohse vergődjetek, emberek azzal a haszontalan madárral. Úgyis a cirákiak találják ezt meg.

– Már miért ők találnák?

– Nagyon ki vannak ők az effélében tanulva. Tudjátok, hogy két esztendeje abban a nagy ködben elveszett a templomuk tornya is. Nagy jajveszékelve keresték, s meg is találták, mihelyt a nap kisütött.

Ebben a percben elrikoltotta magát Mák Máté, a ciráki bíró.

– Hopp, itt a mátyásmadár tolla! – ezt nem a visszhang kiáltotta vissza, hanem Ambrus Pál, a nyiráki bíró, őelőtte is ott hempergetett a szél egy kékkel csíkozott fekete tollacskát. Nincs olyan tolla más madárnak, csak a mátyásnak. Egyik bíró is leguggolt a tollért, a másik is leguggolt, össze is ütötték a fejüket, hogy csak úgy csattant. Mák mindig nagyon okos ember hírében állt, most is egyszerre föltalálta magát:

– Kelmed is elmondhatja mától fogva, hogy tökkel ütött fejű.