STEPHANIE CACIOPPO

A SZERELMES AGY

Egy idegtudós feljegyzései kötődésről, veszteségről
és az emberi kapcsolatok természetéről

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephanie Cacioppo: Wired for Love – A Neuroscientist’s
Journey Through Romance, Loss, and the Essence of Human Connection

Copyright © 2022 by Stephanie Cacioppo

All rights reserved

A borító Hilma af Klint The Swan című alkotása felhasználásával készült.

Hungarian translation © Dövényi Ibolya, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Dövényi Ibolya

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-480-2

Neked

Tartalom

Bevezetés

Első fejezet – Hol lakik a szerelem?

Második fejezet – A magányos agy

Harmadik fejezet – Szenvedélye a munka

Negyedik fejezet – A szerelemgép

Ötödik fejezet – Tükröződő szerelem

Hatodik fejezet – Vágy nélküli szerelem

Hetedik fejezet – Párizs mindig ott lesz nekünk

Nyolcadik fejezet – Együtt jobb

Kilencedik fejezet – Egészségben, betegségben

Tizedik fejezet – Az idő próbája

Tizenegyedik fejezet – Zátonyra futott hajó

Tizenkettedik fejezet – Egy halottat szeretni

Epilógus – A szerelem holisztikus elmélete

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezetés

„Nem a gravitáció hibáztatható azért, hogy ha valaki szerelembe esik.”

Albert Einstein

Paul Diracról nem valószínű, hogy bárkinek is eszébe jutott volna a szívtipró kifejezés. Viszont zseni volt. Nem is egyszerűen zseni: valószínűleg Einstein után ő volt a 20. század legkiválóbb elméleti fizikusa. A kvantumfizika úttörőjeként megjósolta az antianyag létezését. 1933-ban, alig 31 évesen elnyerte a fizikai Nobel-díjat. Ám ami a magánéletét illeti, Dirac maga volt a fekete lyuk társadalmi megfelelője. A munkatársai majdhogynem betegesen visszahúzódónak tartották, és viccesen kitaláltak egy mértékegységet a férfi beszédének mérésére, a „dirac”-ot, ami 1 szó/óra. Dirac sem a Bristoli Egyetemen, sem később Cambridge-ben nem kötött szoros barátságot senkivel, és romantikus kapcsolatokat sem létesített. Kizárólag a munkája érdekelte, és értetlenül szemlélte, hogy fizikustársai versek olvasására és hasonló, szerinte a kutatással nem összeegyeztethető „haszontalanságokra” pazarolják az időt. Amikor egy alkalommal fizikustársával, Werner Heisenberggel egy táncmulatságon vett részt, elnézett a táncoló tömeg felett, és megkérdezte Heisenberget:

– Miért táncolnak az emberek? – Nem értette, mi ennek a furcsa szokásnak a célja. Heisenberg így felelt:

– Csinos lányok társaságában jó időtöltés a tánc.

Dirac előbb hosszan gondolkozott, majd újabb kérdéssel állt elő:

– És mondd, honnan tudhatod előre, hogy csinos lányok lesznek jelen?[1]

1934-ben Diracot bemutatták egy középkorú magyar nőnek, bizonyos Wigner Margitnak, akit mindenki csak Mancinak hívott. Manci sok tekintetben a szöges ellentéte volt Diracnak: nem érdekelte a tudomány, extrovertált, szórakoztató személyiség volt. Ugyanakkor valamiért mégis érdeklődni kezdett a tartózkodó fizikus iránt. Olyan képességeket fedezett fel a férfiban, amelyeknek ő nem is volt tudatában. Manci szerelmes leveleket írt neki. Mire Dirac csak megvonta a vállát, kijavította a nő angolját, és kritizálta a megjelenését. Ezután a nő kijelentette, hogy Dirac igazán megérdemelne egy második Nobel-díjat, mégpedig kíméletlenségből.

Mégsem adta fel, nem mondott le Diracról. Elérte, hogy a férfi több időt töltsön vele, ossza meg az álmait, vallja be neki a félelmeit. Dirac merev viselkedése lassan kezdett megtörni. Amikor egyszer, hosszabb együtt töltött idő után elváltak, Dirac egy merőben újfajta érzést fedezett fel magában: – Hiányzol – vallotta be Mancinak. – Nem értem, miért van ez így, hiszen általában nem hiányoznak az emberek, miután búcsút veszek tőlük.

Dirac és Manci végül összeházasodtak, és majd’ ötven évig éltek boldog házasságban. Egyik levelében Dirac megvallotta feleségének, hogy olyasmit tanított neki, amire saját maga soha nem jött volna rá, legyen bármilyen zseniális tudós is: „Manci, drágám, te csodálatos változást hoztál az életembe. Emberi lénnyé tettél.”[2]

Tengernyi magányos ember

Dirac története jól illusztrálja, hogyan ismerhetjük fel a szerelem ereje révén a bennünk rejlő emberi potenciált. E könyv témája ennek az erőnek a megismerése – miért alakult ki, miként működik, és hogyan tehetjük általa jobbá fizikai és szellemi állapotunkat. Olyan téma ez, amely az utóbbi években csak mind bonyolultabb lett. Manapság az életkörülményeink nem kifejezetten segítik elő a szerelem megmaradását. A házasságkötések száma történelmi mélypontra zuhant, az USA felnőtt lakosságának fele egyedülállóként él,[3] míg 1955-ben ez csupán az emberek 22 százalékára volt igaz. És bár a szingli lét nem feltétlenül jelent magányosságot – mint tudjuk, nagy különbség van az egyedüllét és a magány között –, azok, akik nem saját döntésükből élnek pár nélkül, nagyobb valószínűséggel érzik magukat magányosnak. Ez sok egyedülálló szülőt is érintő jelenség. Egy 2020-ban készült reprezentatív felmérés szerint az egyszülős háztartást vezető felnőttek nagyobb arányban számoltak be magányosságról,[4] egy 2018-as skót vizsgálat arra az eredményre jutott, hogy háromból egy egyedülálló szülő rendszeresen magányosnak érzi magát, míg minden második megkérdezett csak „időnként”.[5] Mostanára a magány olyan sok embert érint – nemcsak egyedülállókat, hanem boldogtalan párkapcsolatban élőket is –, hogy az egészségügyi szakértők szerint szó szerint puszító járvánnyá dagadt.

Az emberi kapcsolat utáni sóvárgás lehet a magyarázata, miért nőnek szédítő ütemben a társkeresésből származó bevételek: 2015 és 2020 között a randiappok a kezdeti 1,69 milliárd dollárról 3,08 milliárd dollárra növelték bevételeiket, és 2025-re ez utóbbi szám előreláthatóan közel megkétszereződhet.[6] Egy 2020 végén végzett online felmérés eredményei szerint az egyedülálló, özvegy vagy elvált internethasználók közel 39 százaléka állította, hogy az előző hónapban használt valamilyen netes társkeresőt.[7]

Ugyanakkor dacára a mind kifinomultabb algoritmusoknak, amelyek igyekeznek megtalálni a tökéletes partnert – valamint a biztató adatoknak, amelyek szerint a neten kialakult kapcsolatok tartósak lehetnek –, sokan érezték úgy, hogy az elmúlt évtizedben nehezebb lett a randizás.[8] Míg egyesek rátalálnak a szerelemre, mások folyamatosan csak jobbra vagy balra húznak embereket a telefonjukon, keresik azt a különleges embert, a nagy Ő-t, a tökéletes társat, és bár úgy érzik, a közelben van, mégsem tudják, hogyan lépjenek kapcsolatba vele.

Vajon csak arról van szó, hogy magasabbak az elvárásaink a szerelemmel szemben, mint régen? Vagy van valami a 21. századi digitális randizásban, ami alapvetően különbözik a valóélet-beli találkozásoktól? Talán kicsi a választék, amelyből meríthetünk? Vagy pont ellenkezőleg, túl sok hal úszkál a tengerben? Minél többet halászgatunk, annál erősebbé válhatnak a kételyeink, hogy valami baj van a hálónkkal. És bár az általános vélekedés szerint minél nagyobb a választási lehetőségünk, annál jobb nekünk, a kutatások megkérdőjelezik ezt. Kimutatták, hogy az emberek inkább korlátozott számú – jellemzően 8 és 15 közötti – választási lehetőséget preferálnak, nem pedig a lehetőségek hatalmas tárházát.[9] Ha tizenötnél több lehetőség közül választhatnak, azt túl soknak, megterhelőnek érzik. A pszichológusok ezt a jelenséget choice overloadnak (túl sok választási lehetőség) nevezik, de én jobb szeretem a FOBO-t (Fear Of the Better Options), ami félelem attól, hogy a választásunk miatt lemaradunk egy jobb lehetőségről.

Nevezzük bárminek, a bőség zavara kimerítő. Olyannyira, hogy a randipiac számos társkeresője számára a koronavírus-pandémia szinte megkönnyebbüléssel ért fel, hiszen végre jogos ürügyük volt arra, hogy kiszálljanak a társkeresésből, és visszavonuljanak magányukba. Ahogy a járvány kezdett alábbhagyni, egyes egyedülállók kezdték megtapasztalni a FODA- (Fear Of Dating Again) jelenséget, ami félelem attól, hogy ismét randizni kezdjenek. Talán traumatizálta őket, hogy önnön értékeiket árucikké tették, fogyasztásra alkalmas formába csomagolták, és kihelyezték a digitális piacra. Talán túl sokszor verték át őket. Talán csak belefáradtak, hogy eredmény nélkül hajszolják a szerelmet.

Természetesen ez nem mindenkire volt igaz. Míg egyesek szüneteltették romantikus vágyaikat a pandémia alatt, a randiappok használata összességében mégis felpörgött, mert az emberek online próbáltak kapcsolatba kerülni egymással. És bár sokan vonakodtak újra randizni a karantén után, mások újult erővel vetették bele magukat a társkeresésbe, bíztak benne, hogy most majd megtalálják végre a nagy őt – randizási szokásaik megváltoztatásával: egyesek innentől csak olyanokkal találkoztak, akik szigorúan megfeleltek minden kritériumuknak, mások apokaliptikusan úgy vetették bele magukat minden következő kapcsolatukba, mintha nem lenne holnap.

A pandémia azonban nemcsak a társ nélkül élők számára jelentett nehézséget a szociális elszigeteltséggel való küzdelem miatt, hanem azoknak is, akik kapcsolatban éltek, és akik most több időt töltöttek egymás társaságában, mint valaha. Akárcsak a korábbi nagy globális krízisek (nagy gazdasági világválság, második világháború) idején, a házasságkötések száma bezuhant. A párok parkolópályára tették közös terveiket, lassúbb fokozatba váltottak és jobban megismerték egymást – jóban és rosszban egyaránt. Egy cambridge-i matematikus doktorandusz kiszámolta, hogy a karantén ideje alatt egy átlagos kapcsolat mintha négy évvel lett volna hosszabb.[10] Sokakban feltámadt a vágy, hogy kiszálljanak, egyes publicisták a nem elég erős kapcsolatok halálát vizionálták, egyes beszámolók szerint pedig megállás nélkül csörögtek a válóperes ügyvédek telefonjai. Ám egy pár hónappal a járvány kitörése után készült felmérés szerint az amerikai párok fele azt állította, hogy a kényszerű bezártság erősebbé tette a kapcsolatukat.[11] Csupán egy százalék nyilatkozott úgy, hogy a párkapcsolata megromlott.

Bár a pandémia, úgy tűnik, megerősítette a kapcsolatokat, attól még a pároknak számos kihívással kell szembenézniük. Tagadhatatlan előnyei ellenére a digitális technológia nem feltétlenül áldás egy párkapcsolat számára. Persze minden attól függ, hogyan használjuk. Egyfelől segítség, hogy kapcsolatban maradhassunk egymással még olyankor is, ha nagy távolság választ el minket. Másfelől viszont, ha mindenhová magunkkal hurcoljuk a kütyüinket, hogy a többi emberrel is tarthassuk a kapcsolatot, az épp azt akadályozhatja meg, hogy kapcsolatban maradjunk a partnerünkkel, akivel pedig talán még egy helyiségben is vagyunk. A 30 és 49 év közötti válaszadók kétharmada szerint partnerük néha még olyankor is a telefonjával van elfoglalva, amikor ők beszélgetni szeretnének vele.[12] A kapcsolatban élő 18 és 29 év közöttiek 34 százaléka állítja, hogy partnerük közösségimédia-használata miatt féltékenységet éreznek, illetve bizonytalannak érzik miatta a kapcsolatukat.

Ezek az új kihívások mind hozzáadódnak a klasszikus párkapcsolati problémákhoz, mint a hatalmi harcok, a gyengédség és a kommunikáció hiánya, az irreális elvárások, amelyek a párterapeuták szerint a leggyakrabban okozzák egy kapcsolat felbomlását.[13]

Mindezek együtt pedig sokakat arra késztetnek, hogy teljesen lemondjanak a szerelemről. A Pew Research vizsgálata szerint a felnőtt szingli amerikaiak – akiknek a többsége nő – nagyjából fele nincs is jelen a „randipiacon”.[14] Az ENSZ kutatása szerint pedig globálisan emelkedik az egyedülállók száma, az emberek nem könnyen találnak társra. Japánban különösen szembeötlő ez a probléma: a házasodni vágyó japánok mintegy fele nem talál párt.[15]

A fenti párkapcsolati trendek láthatóan az Y generáció (1981 és 1996 között születettek) tagjait sújtják a legjobban. Amerikában ennek a generációnak mintegy 61 százaléka él partner nélkül.[16] És bár közülük sokan talán keményen küzdöttek, hogy megtalálják a szerelmet, a legifjabbak, akik randizhatnának, kifejezetten kerülik a randiszíntereket. Egy klinikai pszichológus, aki Marriage 101 címen tart kurzust a Northwestern Egyetemen, azt nyilatkozta az Atlantic magazinnak, hogy a tanítványai közül sokan mindenestül kiírták a romantikát az életükből: „Újra és újra azt hallom a tanítványaimtól, hogy mindent elkövetnek, nehogy szerelembe essenek az egyetemen, mert azt hiszik, hogy az bezavarna a terveikbe.”[17]

A szerelem, a szerelem…

Jómagam nem csupán a szerelmet vizsgáló neurológus vagyok, de javíthatatlan romantikus is. Így hát én ebben a társadalmi közegben, ahol mind többen választják az egyedüllétet és mondanak le a romantikus kapcsolatokról, igenis síkra szállok a szív szava mellett. Igen, a világ változik, de vele együtt változik a szerelem is. A szerelem képes fejlődni – az egyik legjobb dolog benne, hogy tud alkalmazkodni. És bár végtelenül alakítható, de ne felejtsük el, hogy sohasem elhanyagolható. A szerelem nem csupán opció, ami ha nincs, akkor is elboldogulunk nélküle – a szerelem biológiai szükséglet.

Az aggyal kapcsolatos tudományos kutatásaim meggyőztek róla, hogy az egészséges szerelmi élet ugyanúgy létszükséglet az emberi jóllét szempontjából, mint a megfelelő táplálkozás, a testmozgás vagy a tiszta víz. Az evolúció arra kondicionálta az agyunkat és a testünket, hogy képesek legyünk kialakítani tartós romantikus kapcsolatokat, és profitáljunk ezekből. Amikor ezek a kapcsolatok véget érnek, tönkremennek, annak hatása testileg és mentálisan is romboló tud lenni. Kutatásaim felderítették, hogy az ember nem csupán szerelemre született, de akárcsak Dirac, szerelem nélkül soha nem tapasztalhatjuk meg teljes emberi mivoltunkat. Bárhogy is alakuljon a jövőben társadalmi életünk, ugyanúgy a szerelem lesz annak is az alapja és sarokköve. És bár a laboratóriumban töltött hosszú órák során, miközben a szerelmesek és az összetört szívűek agyáról készült felvételeket vizsgáltam és elemeztem, sikerült mindezt felismernem, nem értettem igazán a szerelem valódi szépségét és fontosságát, amíg magam is meg nem találtam, el nem veszítettem és újra rá nem találtam.

Ebben a könyvben reményeim szerint együtt fejthetjük meg a szerelem misztériumát, de mielőtt belevágnánk, fontos meghatároznunk, mit is értünk szerelmen. Bár a következő oldalakon lesz még szó egyéb mély érzésekről is, mint a szülői szeretet, a feltétel nélküli szeretet, a barátok, a házi kedvencek, a sportok vagy az elkötelezettségünk iránti szeretet, engem elsősorban a romantikus szerelem érdekel, az a láthatatlan kötelék, ami szorosan összefűz két embert, amitől a szívünk gyorsabban ver, ami miatt már indítottak háborúkat, amire ezernyi családot alapoztak, és ami milliónyi szívet összetört (szó szerint, mint majd látni fogjuk).

Az én tudományterületem a társas (szociális) idegtudomány, amely holisztikusan tekint a szerelemre. Szerelmes emberek agyának a mélyére nézve felfedeztük, hogy ez az összetett neurobiológiai jelenség nem csupán emlősagyunk örömközpontjait aktiválja, de a kognitív központjainkat, tehát az agyunk legfejlettebb, az intellektusunkat adó részeit, amelynek segítségével képesek vagyunk megismerni dolgokat, tudásra szert tenni és értelmezni a világot magunk körül.

Tény, hogy az embereknek nemigen jut eszükbe az idegtudományokhoz fordulni, ha olyan magasztos, titokzatos, mély dolgot szeretnének megérteni, mint a szerelem. Annál inkább eszünkbe jut ilyenkor a költészet, például ahogyan Elizabeth Barrett Browning próbálta megragadni ezt a megfoghatatlan érzést: „…szeretlek én vidám Vagy könnyes arccal, mindig!”{1} Vagy ahogy Maya Angelou oly elegánsan megfogalmazta, mind úgy keressük a szerelmet, mint „az örömtől száműzöttek”, akiket „páncélként zár magába a magány”, és arra várunk, hogy a szerelem majd „kiszabadít minket, és élhetünk”.

De amikor a szerelem meghatározásáról van szó, a költők, nos, meglehetősen költőien fogalmaznak. Ott van például a francia író és költő, Victor Hugo. Ahelyett, hogy megmagyarázta volna, mi is a szerelem, irodalmi csűrés-csavarásba fogott: „Találkoztam az utcán egy fiatalemberrel, aki szerelmes volt. Kalapja ócska volt, ruhája ütött-kopott, könyökén lyukas, cipőjébe befolyt a víz, lelkébe beszűrődött a csillagok ragyogása.”{2} Vagy miként vélekedett a szerelemről James Joyce Ulyssese? „A szerelem szereti szeretni a szerelmet.”{3}

Csodás mondatok, de definícióként vajmi kevéssé állják meg a helyüket. Márpedig egy tudósnak éppoly precíznek kell lennie, mint egy sebésznek. A szerelem tanulmányozásához ízekre kell szednünk azt. Nem csupán azt kell meghatároznunk, hogy mi a szerelem, de azt is hogy mi nem az. A szerelem érzelem vagy kogníció? Ösztönös késztetés vagy társadalmi termék? Természetes narkotikum vagy veszélyes drog? Mint látni fogjuk, néha mindkettő, máskor egyik sem. Amikor pontos és gyors definícióra nincs lehetőség, a jó tudós csak tovább bontogatja a hagymáról a rétegeket.

Kutatóként nem csupán a definíciókat kell megalkotni, de ki kell jelölni a peremfeltételeket is, meghatározni, milyen körülmények azok, amelyek esetén a szerelem definíciója nem tartható fenn többé. Akkor is szerelemről beszélünk, ha az érzés nem kölcsönös? Létezik szerelem vágy nélkül? Lehetünk valóban szerelmesek egyszerre két emberbe? Amint megvannak a világos határok annak meghatározásához, hogy mi a szerelem, elkezdhetjük felderíteni a működését, akár még tesztelhetjük is a szerelemről alkotott legősibb megfigyeléseket a modern tudomány eszközeivel. A szerelem tényleg vak? Létezik szerelem első látásra? Tényleg jobb szerelmesnek lenni, majd elveszíteni a szerelmet, mint soha meg sem tapasztalni?

Ha elkezdjük mikroszkóp alatt vizsgálni a szerelmet, olyan kérdések (és válaszok) is felmerülnek, amelyekről sohasem gondoltuk volna, hogy megfogalmazódnak bennünk. A szerelmes ember miért érzi kevésbé a fájdalmat? Miért gyógyul fel könnyebben egy betegségből? Miért mutat nagyobb kreativitást bizonyos feladatok elvégzésekor? Miért olvassa jobban mások testbeszédét, és miért képes jobban előre megsejteni mások cselekedeteit? De ahogy a szerelem előnyeit képesek vagyunk számba venni, éppúgy vizsgálhatjuk a benne rejlő kockázatokat és veszélyeket. Miért múlik el a szerelem? Miért fáj annyira, ha elveszítjük a szerelmünket? Hogyan lehet meggyógyítani egy összetört szívet?

Ebben a könyvben a saját és a szociológiától az antropológián át a közgazdaságtanig terjedő tudományterületeken tevékenykedő kutatótársaim vizsgálatait alapul véve igyekszem megosztani mindazt, amit a modern tudomány eddig képes volt kideríteni az emberiség egyik legősibb csodájáról. A szív titkait az agy mélyére tekintve fogom feltárni. Ehhez felhasználok pár esettanulmányt a pácienseimtől, családtagjaimtól, pároktól, akikkel találkoztam, mindazoktól, akik segítségével illusztrálhatom, micsoda hatalmas erővel bír a szerelem.

De a legfőbb esettanulmány az enyém. A saját történetem megosztása bizonyos mértékig egyáltalán nem vall rám, hiszen alapvetően félénk és visszahúzódó típus vagyok. Az ebben a könyvben leírt egyes dolgok valószínűleg még a legközelebbi barátaim számára is újdonságként hatnak majd. Hosszú ideig a tudomány volt az egyetlen igaz szerelmem, és úgy is gondoltam, hogy a laboratóriumon kívül sosem talál rám románc. Akárcsak Dirac, én is váratlanul találkoztam a szerelemmel – elsőre összezavart, de ma már nem tudnék élni nélküle.

37 éves koromban a dolgok szerencsés együttállásának következtében találkoztam életem szerelmével. Amíg randevúztunk, egy óceán választott el minket egymástól, végül Párizsban házasodtunk össze, és elválaszthatatlanok voltunk, akárcsak egy gerlepár. Együtt utaztunk, együtt dolgoztunk, együtt mentünk el futni, még a cipővásárlást is közösen intéztük. Ha egy átlagos házaspár együtt töltött idejét vesszük alapul – ami jellemzően napi hat ébren töltött órát jelent – egy hétéves házasság alatt, akkor mi huszonegy évig voltunk házasok, és minden percét szerettük. Annyira jó volt nekünk együtt, hogy soha észre sem vettük az idő múlását. Amíg aztán az óra egyszer csak meg nem állt.

Egykoron csak a tudomány lencséjén keresztül szemléltem a szerelmet, de a férjem megtanított arra, hogy a humánum szemüvegét is feltegyem. És amint ezt megtettem, az életem és a kutatásaim is örökre megváltoztak. Ebben a könyvben igyekszem elbeszélni mind a történetet a tudomány mögött, mind pedig a történetem mögötti tudományt abban a reményben, hogy nem csupán az emberi lények közötti kapocs megértésében jelent majd segítséget, de inspirációt is ad ahhoz, miként találhatunk rá a szerelemre, és miként őrizhetjük meg azt.

ELSŐ FEJEZET

Hol lakik a szerelem?

„Meg van írva az egekben, hogy a szív lásson, ne a szem.”

Ella Fitzgerald

Mi lesz egy átlagos esküvői fogadalomból, ha a tudományos realitást alapul véve fogalmazzuk újra? Hát ez: „Drágám, fogadom, hogy életem hátralévő részében teljes agyamból szeretni foglak.” Ha anatómiai pontosságra törekszünk, a fogadalomból eltűnik minden romantika. A romantikus verzióban, abban, amiről minden menyasszony és vőlegény tudja, hogy ezt kell mondania, miközben szorosan fogják egymás kezét, az ember azt ígéri meg, hogy teljes szívéből fogja szeretni a párját.

Nem az agy, hanem a szív az a szervünk, amelyikhez a szerelmet kapcsoljuk. Ha felcseréljük ezt a két szervet a szerelemről szóló kifejezésekben, egészen abszurd, szinte groteszk eredményt kapunk, például hogy tetszik az „elraboltad a szívem” helyett az „elraboltad az agyam”? Ma már pontosan tudjuk, hogy az érzelmeket és az értelmet is az agy „hozza létre”, így végső soron az agyé a képesség, hogy szerelembe eshetünk. De akkor miért nem tükrözi a nyelv továbbra sem ezt? Mi az oka annak, hogy a romantikát és a szenvedélyt makacsul a szívhez társítjuk?

Hiszem, hogy a szerelem tényleges megismeréséhez első lépésként ki kell emelnünk onnan, ahol az emberi történelem jó része alatt lakozott, vagyis muszáj elszakítanunk a szerelem és a szív között fennálló ősrégi köteléket.

Ez persze nem könnyű feladat. Az Oxford English Dictionary igencsak tekintélyes, mintegy tizenötezer szóból álló szócikket szentel a szívnek,[1] és a leírás java részében arra hoz példákat, milyen, a szerelmet és egyéb érzéseket, gondolati folyamatokat leíró kifejezésekben találkozhatunk a szív szóval: ha elveszítjük a szerelmünket, összetörik a szívünk; a két szerelmes egy szív, egy lélek; aki gyáva, az nyúlszívű; aki beteljesíti a vágyait, az követi a szívét, stb. Kutatásaim témája dacára én magam is gyakorta használok ilyen fordulatokat, talán a szívem mélyén költő vagyok?

Az ilyen kifejezések használata gyakorlatilag minden nyelvre jellemző, nem csak az angolra. Azt is tudjuk, hogy már jó régen, legalább Kr. e. 2400 éve is ez volt a helyzet, legalábbis egy egyiptomi piramis belsejébe az „elárasztotta a szívét a boldogság” kifejezést vésték fel. Hasonló kifejezéssel találkozhatunk a Gilgames-eposzban (Kr. e. 1800 körül) vagy Konfuciusz írásaiban (Kr. e. 450 körül). De próbáljunk csak meg agyra vonatkozó szólásokat, kifejezéseket keresni az ősi írásokban!

Amit a legtöbb ember nem is igazán fog fel, hogy ezek a kifejezések valójában nem metaforák. Annak a kornak a termékei, amikor a világon – Arisztotelésztől kezdve – mindenki őszintén meg volt győződve róla, hogy érzéseink és érzelmeink nem a fejünkből, hanem a mellkasunkból erednek. Tudománytörténészek még vicces kifejezést is alkottak erre: kardiocentrikus elmélet. E hiedelem gyökere hasonló a már teljességgel meghaladott geocentrikus világkép gyökeréhez, amely szerint a világegyetem középpontja a Föld, míg a Nap és a többi bolygó e körül kering. Manapság, az űrtávcsövek és rakéták korában persze megmosolyogtató egy ilyen elmélet, de ebben az elképzelésben a mindennapos tapasztalatok mutatkoztak meg: a Földről nézve a Nap mozogni látszik az égen, miközben a bolygó az emberek talpa alatt mozdulatlannak érződik.

Ugyanez a „józan paraszti ész” vezette a régieket arra a következtetésre, hogy az érzéseink a mellkasunkban lakoznak. Gondoljunk csak bele: ha izgatottak vagyunk, a szívünk hevesen kezd verni, szaporábban vesszük a levegőt. És mit csinál mindeközben az agyunk? Amennyire meg tudjuk ítélni érzés alapján, semmit, csak gubbaszt a fejünkben észrevétlenül, csendben.

A lélek otthonát kereső kutatásai során Arisztotelész felfigyelt arra, hogy a szívverés kimaradása gyakorta jár együtt halálközeli élmények megtapasztalásával. Ezért úgy vélte, hogy a szívnek, a vérnek és az ereknek alapvető szerepük van a szervezetben. Kardiocentrikus elmélete szerint a szív a felelős az érzésekért és a gondolatokért. Azt is észrevette, hogy az agy a többi belső szervhez képest viszonylag hűvös tapintású, ezért arra a következtetésre jutott, hogy az agyunk alig több, mint egy beépített ventilátor, aminek a feladata „a hevülő, forrongó szív” hűtése, és utóbbit az összes érzékünk valódi „forrásának” tartotta.[2]

Érdekes, hogy újabb kutatások szerint Arisztotelész nem tévedett olyan nagyot az elméletével.[3] Kiderült, hogy bár a szívünk nem irányítja az agyunkat, az egyes szervek folyamatosan kommunikálnak egymással hormonok, elektromágnesesség, illetve nyomáshullámok segítségével.[4]

Noha Arisztotelész elmélete az ókorban még uralkodó volt, de már az ő korában és a későbbi évszázadok során is akadtak – például Eraszisztratosz, Hérophilosz és Galénosz –, akik úgy vélték, hogy az érzések, a racionális gondolkodás, a tudatosság, de még az olyan titokzatos jelenségek is, mint a szerelem, középpontja nem a szív, hanem az agy. Az agynak a szervezetünk működésében játszott pontos szerepe azonban feltáratlan maradt még a reneszánsz idején is. Ahogy Shakespeare is írja A velencei kalmárban: „Mondd meg, honnan jő a vágy? / S mit hall, a szív, az ész szavát?”{4}

Leonardo da Vincit ugyancsak foglalkoztatta az agy rejtélye. A Leonardo idegtudományi munkásságáról számos tanulmányt publikáló Jonathan Pevsner, a Johns Hopkins Egyetem orvosi fakultásának egykori pszichiáterprofesszora szerint da Vinci az agyat tartotta az elme székhelyének és az érzékszerveink központjának.[5] Egyfajta fekete doboznak vélte, amelyben összefutnak az információk, ez pedig lefordítja és feldolgozza azokat.[6] 1494 körül Leonardo három rajzban vázolta fel, hogy elképzelése szerint miként áramlanak az érzékek – vagy ahogy ő nevezte, a senso comune, azaz a „józan ész” – az agy kamráiban. Az agykamrák olyan, egymással összeköttetésben álló üregek az agyban, amelyeket cerebrospinális, azaz agyi-gerincvelői folyadék tölt ki, és amelyek feladata az agy védelme a fizikai sokkhatásoktól, a tápanyagok elosztása, illetve a salakanyagok eltávolítása. A tudásra vágyó Leonardo tökéletes egyensúlyt fejlesztett ki művészet és tudomány között, és ez igaz volt az agyról alkotott koncepciójára is. Úgy vélte, hogy a látási információ, tehát „amit látunk, a fő agyi kamrában kerül feldolgozásra, hogy segítsen nekünk értelmezni a világot”. Leonardo az agy egyéb jellemzőit is kutatta, a vérellátástól az agyidegekig. Bár az idegtudósok később felfedezték, hogy mentális funkcióink nem az agykamrákhoz, hanem magához az agy anyagához köthetők, Leonardo figyelemreméltóan intuitív feltételezései segítettek az aggyal kapcsolatos elképzelések kiszélesítésében.

Ahogy teltek az évszázadok, Leonardo meglátásait olyan úttörő tudósok segítettek finomítani, akiknek a nevét az idegtudomány története tisztelettel emlegeti, mint például Andreas Vesalius, Luigi Galvani, Paul Broca és Santiago Ramón y Cajal, hogy csak párat soroljunk. Egyesek apró darabokra boncolták az agyat, hogy megérthessék az egyes részek feladatát, mások festéket fecskendeztek az erekbe, hogy felfedezhessék az agy és a test közötti kapcsolatot, vagy helyi érzéstelenítés alatt álló betegek különböző agyi régióinak ingerlésével igyekeztek felderíteni az egyes területek funkcióit. Ők voltak a modern neurológusok, azaz a hozzám hasonló tudósok elődei.

Jegyzetek

Bevezetés

[1] Graham Farmelo: The Strangest Man: The Hidden Life of Paul Dirac, Mystic of the Atom. New York: Basic Books, 2011. 187. Lásd még Richard Gunderman: The Life-Changing Love of One of the 20th Century’s Greatest Physicists. The Conversation. December 9, 2015, https://theconversation.com/the-life-changing-love-of-one-of-the-20th-centurys-greatest-physicists-51229. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[2] Farmelo, The Strangest Man. 284, 295–320.

[3] Nora Daly: Single? So Are the Majority of U.S. Adults. pbs.org, September 11, 2014, https://www.pbs.org/newshour/nation/single-youre-not-alone. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[4] Center for Translational Neuroscience: Home Alone: The Pandemic Is Overloading Single-Parent Families. Medium, November 11, 2020, https://medium.com/rapid-ec-project/home-alone-the-pandemic-is-overloading-single-parent-families-c13d48d86f9e. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[5] J. H. McKendrick, L. A. Campbell, W. Hesketh: Social Isolation, Loneliness and Single Parents in Scotland. September 2018, https://opfs.org.uk/wp-content/uploads/2020/02/1.-Briefing-One-180904_FINAL.pdf. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[6] David Curry: Dating App Revenue and Usage Statistics (2021). BusinessOfApps.com, March 10, 2021, https://www.businessofapps.com/data/dating-app-market. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[7] Tom Morris: Dating in 2021: Swiping Left on COVID-19. Gwi.com, March 2, 2021, https://blog.gwi.com/chart-of-the-week/online-dating/. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[8] John T. Cacioppo et al.: Marital Satisfaction and Break-ups Differ Across On-line and Off-line Meeting Venues. Proceedings of the National Academy of Sciences 110, no. 25 (2013): 10135–10140.

[9] Elena Reutskaja et al.: Choice Overload Reduces Neural Signatures of Choice Set Value in Dorsal Striatum and Anterior Cingulate Cortex. Nature Human Behaviour 2 (2018): 925–935.

[10] Lockdown Love: Pandemic Has Aged the Average Relationship Four Years. Business Wire, February 10, 2021, https://www.businesswire.com/news/home/20210210005650/en/Lockdown-Love-Pandemic-Has-Aged-the-Average-Relationship-Four-Years. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[11] Lisa Bonos: Our Romantic Relationships Are Actually Doing Well During the Pandemic, Study Finds. Washington Post. May 22, 2020, https://www.washingtonpost.com/lifestyle/2020/05/22/marriage-relationships-coronavirus-arguments-sex-couples. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[12] Pew Research Center: Dating and Relationships in the Digital Age. May 2020, https://www.pewresearch.org/internet/2020/05/08/dating-and-relationships-in-the-digital-age. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[13] Ellen S. Berscheid, Pamela C. Regan: The Psychology of Interpersonal Relationships. New York: Routledge, 2016., 429.

[14] Pew Research Center: Nearly Half of U.S. Adults Say Dating Has Gotten Harder for Most People in the Last 10 Years. August 2020, https://www.pewresearch.org/social-trends/2020/08/20/nearly-half-of-u-s-adults-say-dating-has-gotten-harder-for-most-people-in-the-last-10-years. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[15] Conrad Duncan: Nearly Half of Japanese People Who Want to Get Married ‘Unable to Find Suitable Partner. The Independent, June 19, 2019, https://www.independent.co.uk/news/world/asia/japan-birth-rate-marriage-partner-cabinet-survey-a8966291.html. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[16] Richard Fry: The Share of Americans Living Without a Partner Has Increased, Especially Among Young Adults. Pew Research Center, October 11, 2017, https://www.pewresearch.org/fact-tank/2017/10/11/the-share-of-americans-living-without-a-partner-has-increased-especially-among-young-adults/. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

[17] Kate Julian: The Sex Recession. Atlantic, December 2018, accessed July 1, 2021, https://www.theatlantic.com/magazine/archive/2018/12/the-sex-recession/573949/. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

Első fejezet – Hol lakik a szerelem?

[1] Desmond Sheridan: The Heart, a Constant and Universal Metaphor. European Heart Journal 39, no. 37 (2018): 3407–3409.

[2] C. U. M. Smith: Cardiocentric Neurophysiology: The Persistence of a Delusion. Journal of the History of the Neurosciences 22, no. 1 (2013): 6–13.

[3] C. C. Gillispie: Dictionary of Scientific Biography, vol. 1. New York: Charles Scribner’s Sons, 1970.

[4] Beatrice C. Lacey, John I. Lacey: Two-Way Communication Between the Heart and the Brain: Significance of Time Within the Cardiac Cycle. American Psychologist 33, no. 2 (1978): 99. Lásd még Rollin McCraty et al.: The Coherent Heart: Heart-Brain Interactions, Psychophysiological Coherence, and the Emergence of System-Wide Order. Integral Review 5 (2009): 10–115.; Antoine Lutz et al.: BOLD Signal in Insula Is Differentially Related to Cardiac Function During Compassion Meditation in Experts vs. Novices. Neuroimage 47, no. 3 (2009): 1038–1046.

[5] Jonathan Pevsner: Leonardo da Vinci’s Contributions to Neuroscience. Trends in Neurosciences 25, no. 4 (2002): 217–220. Lásd még Pevsner: Leonardo da Vinci’s Studies of the Brain. The Lancet 393 (2019): 1465–1472.

[6] Sophie Fessl: The Hidden Neuroscience of Leonardo da Vinci. Dana Foundation, September 23, 2019, https://dana.org/article/the-hidden-neuroscience-of-leonardo-da-vinci. (Utolsó letöltés: 2025. 06. 11.)

{1} Elizabeth Barrett Browning: Hogy hogyan szeretlek? Kardos László József fordítása.

{2}  Victor Hugo: Nyomorultak. Lányi Viktor, Révay József fordítása.

{3} Az idézet Kappanyos András fordításában: „A szeretet szereti szeretni a szeretetet.” James Joyce: Ulysses, Budapest, Talentum műelemzések, 2011. 415. o.

{4} Vas István fordítása.