A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Csak még egy perc, 2023

Bárhová mennél, 2024

Copyright © Péntek Tünde, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Péntek Tünde

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-15-1

PROLÓGUS

Lily

Sosem felejtem el azt a napot, amikor életemben először láttam jegesmedvét. New Yorkban születtem, és ott is cseperedtem fel, és azelőtt sosem jártam állatkertben. Ezért nagyon izgatott lettem, amikor kisiskolásként a tantermi biológiaóra helyett elvittek minket a Central Parkba. Emlékszem, micsoda élmény volt a dokumentumfilmek és a természetkönyvek lapjai után élőben látni a viccesen tipegő pingvineket, a lomhán cammogó grizzly medvéket, az elegáns testfelépítésű hópárducokat és az éles hangon visítozó páviánokat.

Éppen akkor érkezett meg az osztályunk, amikor a fókashow kezdődött, és betanított trükkök sokaságával parádéztatták őket. A helyszínen tartózkodók egytől egyig odasereglettek, majd a medence előtt ragadtak, annyira látványosnak ígérkezett a műsor. Mivel én első alkalommal jártam állatkertben a többiekkel ellentétben, nem akartam csak a fókákkal tölteni az időmet, bármennyire is aranyosnak tűntek. Mindent látni akartam, körbe akartam járni az egész területet, mielőtt visszavittek volna minket az iskolába.

Így jutottam el a jegesmedvéhez. Egyedül ücsörgött a zubogó vízesés mellett, semmi sem érdekelte, csak szomorúan meredt maga elé. Legszívesebben odamentem volna hozzá, hogy megöleljem, és elmondjam neki, nincs semmi baj. Pontosan olyan szép és különleges élőlény, mint a többiek az állatkertben.

Persze jól tudtam, hogy nem szabad bemenni, és a több méter magas üvegfal is megakadályozott volna benne. Ekkor vettem észre a korlát melletti ismertető táblát, ami tartalmazta az itt élő jegesmedve történetét is. Kiderült, hogy Archie-val nagyjából egy idősek vagyunk, már hat éve az állatkert az otthona és egy jégtáblán hánykolódott az óceánon az anyukájával együtt, amikor befogták és ideszállították kismedve korában. Archie azon furcsa lakója az állatkertnek, aki nem fogságban született, hanem a vadonból mentették meg a biztos éhhaláltól.

– Szia! Hol vannak a szüleid? – szólított meg egy anyukám korabeli, meleg tekintetű néni.

– Az osztálytársaimmal jöttem, csak ők a fókákat nézik. Pedig ennek a szegény jegesmacinak nagyobb szüksége lenne a társaságra, hogy tudja, őt is szeretik. Biztos hiányzik neki az anyukája és az otthona a sarkvidéken – válaszoltam szomorkásan.

– Biztosan – mélázott el beszélgetőtársam. – New York nem a legideálisabb lakóhely egy jegesmedvének. Habár nem tudom, hogy Archie és fajtársai számára létezik-e egyáltalán élhető terület ezen a világon. Tudod, az utóbbi években annyira szennyezzük a föld légkörét, hogy az éghajlat is elkezdett megváltozni, a sarkvidéki jégpáncél, ahol Archie is született, olvadásnak indult, így kevesebb vadászterülethez és élelemhez jutnak a jegesmedvék. Ezért fordulhatott elő, hogy Archie elsodródott az otthonától és az állatkertben kötött ki. Emiatt szomorú, mert haza sem tudna menni, itt viszont rabságban kell maradnia élete végéig.

– De valahogyan csak fel lehetne vidítani. Ha lennének barátai vagy nagyobb területen lakhatna, talán boldogabb lenne. Nagyon szeretnék segíteni neki. A felnőttek mindig olyan okosak, nem tudod, hogyan tehetném? – kérdeztem tőle tágra nyílt szemmel, reménykedve.

– Van egy ötletem, várj egy kicsit! – mosolygott rám kedvesen, majd pár perc múlva visszatért egy kamerát cipelő bácsi társaságában.

Ekkor vettem részt életem első interjúján, amit a CNN-en is lejátszottak, miután a szüleim is hozzájárultak. Archie szomorú története egy szőke kislány szájából akkora visszhangot váltott ki, hogy környezetvédők és hírességek is felszólaltak annak érdekében, hogy élhetőbb körülményeket biztosítsanak a szerencsétlen jószág és sorstársai számára. Végül annyi adomány gyűlt össze az állatkert javára, hogy nemcsak a jegesmedve-kifutót újították fel, hanem létrehoztak egy alapítványt, amivel azon kutatók munkáját támogatják a mai napig, akik a sarkvidéki jégpáncél és állatvilág megmentésén fáradoznak.

Iskolás koromban még visszajártam Archie-hoz látogatóba és mindig nagy örömmel töltött el, hogy a felújítások után már nyoma sem volt a vízesés előtt kuporgó, szomorú szemű jegesmedvének. Archie aktívvá vált, többször láttam úszni vagy vidáman játszadozni az óriás méretűvé bővített medencéjében. Itt már nincs is rám szükség – gondoltam aznap, amikor utoljára találkoztunk. Rám sem hederített, a vízfelszínen lebegő játékait próbálta nagy élvezettel lenyomni a mélybe.

Mindez egy kislánnyal kezdődött, aki életében először járt állatkertben, és egy szemfüles újságíróval, aki ösztönösen rátapintott arra, hogy miből lehet hírt gyártani. Ekkor döbbentem rá, hogy mekkora hatalma van a médiának és a közismert emberek szavának. Ekkor határoztam el, ha felnőtt leszek, én is riporter leszek, hogy megpróbáljam jobbá tenni a világot, amelyben mindannyian élünk.

1. FEJEZET

Lily

Még a nap is csak nekem ragyog ma. Kétség sem fér hozzá. Ugyanis ezen a verőfényes manhattani reggelen pontosan arra ébredek, hogy a tegnap este készített riportomat, amelyben nem kisebb hírességeket kaptam el pár szóra, mint Lady Gaga, Jennifer Lopez vagy Sarah Jessica Parker, már több mint kétmillióan nézték meg néhány óra leforgása alatt. Jóformán felrobbantotta a New York Star videócsatornáját, akkora szenzáció lett belőle. Persze ezen nincs is mit csodálkozni, hiszen az extravagáns ruhaköltemények árverezéséről szóló jótékonysági est mindenkit érdekel, és nekem sikerült becserkésznem a legkülönlegesebb darabok viselőit, kifaggatva őket öltözékük legapróbb részleteiről és arról, hogy milyen szervezeteket támogatnak adományaikkal.

Mindemellett csupán zárójelben jegyzem meg, hogy a királykék, testre simuló Gucci estélyim csodálatosan mutatott a képernyőn, csak úgy rikított tőle a kék szemem, hosszú szőke hajam pedig szinte aranyként csillant meg a reflektorok fényében. Ahogy visszanéztem magam a felvételeken, megállapítottam, hogy ez a nő tökéletesen illik a felső tízezer köreibe, és fényévekre van attól a Staten Island-i kislánytól, aki egykor szájtátva figyelte az öböl túlpartjáról Manhattan felhőkarcolóinak csillogó sziluettjét, ahogy a napfény visszatükröződött az égig nyúló üvegóriásokról.

Liliana már akkor a múlté lett, amikor New York lüktető szívébe költöztem, hogy megvalósítsam az álmaimat. Ma már csak a szüleim szólítanak így, mindenki más Lilyként ismer. Mivel csak saját magamra számíthattam, ezért főiskolás éveimben mindent alárendeltem a tanulásnak, és igyekeztem rendkívüli szorgalmammal kitűnni a többiek közül. Ezen a pályán sokaknak csak az ölükbe hullik minden, mert olyan kapcsolati tőkével vagy örökséggel rendelkeznek. Nekem viszont meg kell küzdenem érte.

Amikor bejutottam a New York Starhoz, még inkább úgy éreztem, hogy csak a teljesítményem révén léphetek előre, ezért ennél fontosabb prioritást semmi sem élvez az életemben a mai napig sem. Az a minimális idő, ami a magánéletemre jut, szinte említésre sem méltó. De nem is éreztem eddig úgy, hogy túl nagy lett volna a kísértés. Nem sodort elém a sors senkit sem, akivel hosszú távon együtt szerettem volna maradni, akivel el tudtam volna képzelni, hogy családot alapítunk. Persze egy napon talán jó lenne, de annak még nem jött el az ideje.

Tegnap este viszont határozottan úgy éreztem, révbe értem. Nem kellett egy emberöltőt várnom rá, hiszen még harmincéves sem vagyok, de pontosan azt az életet élem, amiről gyermekként álmodoztam. Habár önteltségnek hangozhat, de tisztában vagyok vele, hogy az estélyen kifogástalanul teljesítettem a küldetésem, ami az utolsó nagy próbatétel volt az előtt, hogy az Oscar-gálára küldjenek tudósítani. Mindent megtettem érte, hogy így legyen, hiszen amióta tévériporter lettem, pontosan ez az, amire leginkább vágyom. Ott szeretnék állni a vörös szőnyegem, hogy annyi filmcsillaggal beszélgethessek milliók szeme láttára, amennyivel csak tudok.

Így hát elégedetten nyújtózok még egyet a Hudson folyóra panorámás stúdiólakásomban, mielőtt elindulnék a szerkesztőségbe. A zsigereimben érzem, hogy ez az én napom lesz. Még az égiek is szeretnek engem, hiszen nem borongós őszi időjárással fogad ez a novemberi reggel, hanem fényárban úszik egész Manhattan. Egy szál felhő sincs az égen, semmi okom sincs esőtől tartani.

Ennek megfelelően a legmagasabb sarkú csizmámat keresem elő, amit nem éppen arra találtak ki, hogy esernyővel egyensúlyozva pocsolyákat kerülgessek benne. Viszont legalább elegáns, divatos darab, hiszen Dolce & Gabbana, és palástolni tudom vele, hogy valójában csak tíz centivel nőttem túl a másfél métert. A magas amerikai férfiak által uralt világban erre egyértelműen szükség is van. Így hát mindig a cipőhöz igazítom a ruhatáram, de szerencsém van, mivel a fekete Dolce csizma gyakorlatilag bármelyik kosztümömmel harmonizál. Nem akarok túl hivalkodó lenni, ezért egy egyszerű fekete szoknyát és blúzt választok fehér blézerrel. Bőven elég, ha külsőleg megmaradok ugyanannak a Lily Baronénak, aki tegnap is voltam a szerkesztőségben. Az elsöprő siker ellenére is.

Mivel a csizmám hosszú távú gyaloglásra alkalmatlan, ezért a ház előtt leintek egy taxit, és az Ötödik sugárúton található irodaházhoz vitetem magam. Csupán pár sarokra lakom a szerkesztőségtől, ami a New York-i reggel nyolcas csúcsforgalomban egy óra is lehet autóval, de ma még ezt a luxust is megengedem magamnak. A dugóban araszolva nem tudom a fejem ide-oda kapkodva, elámulva méregetni a mellettem elsuhanó felhőkarcolók látképét, ezúttal van időm alaposan szemügyre venni mindegyiket. Akaratlanul is eszembe jut az ikonikus épületek árnyékában a híres New York, New York című dal egyik sora. „Ha ott meg tudom csinálni, bárhol máshol is sikerülni fog”{1} – dúdolom halkan a taxi hátsó ülésén ülve, és nem hinném, hogy létezhet bármi, ami ki tudna zökkenteni ebben a pillanatban az elégedettség mámorító ködéből, ami rám telepedett a mai napon.

A New York Star szerkesztősége hatvanemeletes épületben terpeszkedik, óriási belső terekkel és tágas irodákkal igyekszik komfortosabbá tenni a rohanó mindennapokat. Természetesen az egyszerű földi halandók, mint amilyen én is vagyok, az alsóbb szintek egyikén dolgoznak, ahonnan csak a szomszédos tűzfalakra nyílik páratlan kilátás. De nem panaszkodom, ma nincsen rá semmi okom. Jókedvűen és magabiztosan sétálok végig a folyosón, és begyűjtök pár gratulációt a velem szembejövő kollégáktól. Viszont, akinek leginkább vágynék a dicséretére, egyelőre az irodája zárt ajtaja mögött telefonál, és az üvegfal mögül csak egy fejbiccentéssel jelzi, hogy észrevette érkezésemet.

Ethan Moore fedezett fel a főiskolán és ajánlott nekem a New York Starnál gyakornoki állást, majd az azóta eltelt hat évben is ő egyengette a karrierem. Szorgalmas és ambiciózus diák lévén ittam a szavait, és megtettem mindent a fejlődésem érdekében, meg nyilván azért is, hogy a New York Star főszerkesztőjét elégedetté tegyem. Persze nem a szó minden értelmében, ahogyan azt a rossz nyelvek suttogják. Ethan boldog házasságban élő családos ember, aki sosem hozott olyan helyzetbe, ami erkölcsi kérdéseket vetne fel. Nem is mennék bele ilyenbe, nálam ez elvi kérdés.

Kizárólag munkakapcsolat van köztünk. Mivel kiválóan együtt tudunk dolgozni, és megbízik a képességeimben, így sokszor felkért olyan feladatok elvégzésére, amiket szakmai előmenetelem nem feltétlenül indokolt volna – ő azonban tudta, hogy bedobhat a mély vízbe. Mint például a tegnapi jótékonysági gála esetében is, amire nagyon sok riporter vágyott a szerkesztőségből, és szúrós szemmel néztek rám, hogy vajon mivel érdemeltem ki a nem mindennapi lehetőséget. Persze a szakmai féltékenységet megtanultam kezelni, és éppen ezért tölt el rendkívüli büszkeséggel, hogy ezúttal sem okoztam csalódást.

Minél tovább várok Ethanre, annál idegesebb leszek, hogy valami nem stimmel. Ám amikor kapok e-mailben egy meghívót a tíz órakor kezdődő vezetői megbeszélésre a New York Star tulajdonosaival, valamelyest megnyugszom. Feltételezem, hogy a tegnapi siker is terítéken lesz, ezért hívnak be. Éppen befejezem a sminkem tökéletesítését, amikor Ethan megjelenik a szobámban.

– Tudom, hogy mindjárt az értekezleten kellene lennünk, de kérlek, maradj még egy kicsit! – mondja, majd jelentőségteljesen becsukja az ajtót, és helyet foglal velem szemben. Engem egy pillanat alatt kiver a víz gondterhelt arcát látva.

– Hallgatlak, Ethan.

– Szeretném, ha tőlem hallanál róla először. A tegnap estéről van szó, a gáláról – kezd bele a mondandójába nagy sóhajtással.

– Sejtettem, hiszen óriási siker volt. Láttad, hogy reggelig már kétmillióan megnézték a riportomat? – vágok közbe, mintha próbálnám meggyőzni arról, amit nyilván ő is tud. – Itt voltunk éjfélig Joe-val, hogy tökéletesre vágjuk az anyagot, minden hírességet beletettünk, akivel beszéltem és egyből feltöltöttük a videót, ahogy kérted.

– Valaki mégis kimaradt – jegyzi meg baljósan.

– Tudom, Leonardo DiCaprio, de ő senkinek nem adott interjút, csak bekísérték a testőrei és… – kezdek szabadkozni, de Ethan leállít.

– Jason Hallról van szó – böki ki végül, és a reakciómat lesi. Az est legkínosabb részét köszönhetem annak a fajankónak.

– Jason Hall rám akaszkodott, mikor megtudta, hogy a New York Startól vagyok, és mindenáron be akart kerülni a riportba, hogy népszerűsítse azt a B kategóriás akciófilmet. Teljesen részeg volt, Ethan. Alig állt a lábán, és végig a mellemhez beszélt, mintha onnan kérdezném. Ha megnézed a nyersanyagot, nem volt olyan minőségű, hogy le merjem hozni. Még azt is kivágtam, amikor Hugh Jackman kedvesen megdicsérte a ruhámat, nehogy kellemetlen helyzetbe hozzam. Egy ilyen Jason Hall típusú beszélgetés semmiképpen sem fért volna bele. Nem erre tanítottál – vetek be minden érvet, ami csak eszembe jut.

– A probléma az, hogy ilyen esetekben a nyersanyagnak sem lenne szabad megmaradnia. Amelia látta – közli nyersen Ethan, amitől egyből elsápadok. Amelia Harper a New York Star egyik tulajdonosa, egyúttal a leghíresebb riportere, és nem mellesleg Jason Hall újdonsült barátnője.

– Annyira nem volt magánál, Ethan. Nem gondoltam volna, hogy egyáltalán emlékszik rá, hogy beszélt velem – próbálom menteni a menthetőt.

– Az a helyzet, hogy Amelia kérte meg, hogy keressen téged, mert nálad biztosan bekerül a riportba. Nyilván megérted, hogy senki nem tájékoztatott téged külön arról, hogy a kötelességed lenne szerepeltetni a barátját, mert mindenki feltételezte, hogy ezzel nem lesz probléma, hiszen egyértelmű. Amelia őrjöngött, mikor megnézte éjjel a feltöltött videót, és nem találta benne Jasont. Aztán bekérte Joe-tól a nyersanyagot – áll meg egy pillanatra Ethan, én pedig csak keresem a szavakat.

– Azt hittem, az a lényeg, hogy jó színben tüntessünk fel mindenkit, kerüljünk mindent, amivel kínos helyzetbe hozzuk a hírességeket. Azt hittem, ezért minőségi médium a New York Star, hogy nem bulvárosodunk el – magyarázkodom tovább.

– Amelia azt kérte, hogy azonnali hatállyal rúgjalak ki – folytatja, mintha meg sem hallotta volna, amit mondtam. – Azzal indokolta, hogy nem vagy lojális a New York Starhoz, nagyon zöldfülű vagy, hogy nem ismerted fel a kapcsolati erőviszonyokat, és nem vagy méltó a csatornához, mivel ízléstelenül öltözködsz, és a férfiakat csupán mellbedobással csábítod interjúra.

– Aljas rágalom az egész, csak azért mondja mindezt, mert kivágtam a szeretőjét a riportból! – bukik ki belőlem az igazságtalanság hatására. A lelkemet is kitettem érte, hogy minden jól sikerüljön, nem ezt érdemlem.

– Nagyon örülnék, ha ezt nem közölnéd a vezetőséggel a megbeszélésen. Ugyanis nem foglak kirúgni. Végighívtam a teljes tulajdonosi bagázst az érdekedben, és a többség meg van győződve arról, hogy Amelia szeszélyei miatt nem kellene pálcát törni egy igencsak ígéretes karrier felett. Mindenki látta a videót. Zseniális volt, Lily. Erre a pályára születtél – mondja némi lágysággal a hangjában.

– Akkor hogyan tovább? – nézek Ethan barna szemébe kétségbeesetten.

– Mosolyogva elfogadod, amit az értekezleten ajánlani fognak – jelenti ki ellentmondást nem tűrő hangon.

– És mi lenne az?

– Nem szeretnék, ha Amelia szeme előtt lennél. Külföldre küldenek tudósítani, ahol szabad kezet kapsz a kinti csapat irányításához, minden kreativitásodat kiélheted a helyi hírek gyártásában, és bombázhatsz engem, hogy lehozzam az érdekesebb anyagokat a New York Star bármely felületén. Tudod, hogy mindenben támogatni foglak továbbra is, nem akarom a legjobb emberemet elveszíteni. Pár év, vagy talán kevesebb, ha Ameliát másfelé fújja a szél, és ugyanitt tudjuk folytatni – fejtegeti olyan játszi könnyedséggel, mintha nem az életemről lenne szó éves léptékben mérve.

– Hová küldenek?

– Öt éve vásárolt meg a cég egy izlandi lapot, és nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Gyakorlatilag semmilyen hír nem jön onnan, feltételezhetően a csapattal van a gond. Őket kellene gatyába rázni, és felpörgetni a médiát. Kiváló alkalom lenne neked, hogy bővítsd a palettád, és másféle gyakorlatot is szerezz, mint amit eddig kipróbáltál a New York Starnál. Ráadásul Izlanddal nyert ügyed van, óriási turistaparadicsommá nőtte ki magát, többen látogatnak oda évente, mint ahányan a szigetet lakják, nagy kereslet van már most is az onnan jövő friss tartalmakra – magyarázza Ethan, de nem igazán jut el a tudatomig, hogy ez miért is lenne olyan nagy lehetőség számomra.

– Esetleg az nem merült fel senkiben eddig, hogy azért nem érkeznek onnan hírek, mert semmi nem történik azon a világ végi szigeten?

– Természetesen ennek is fennáll a lehetősége egy négyszázezer főnyi lakosságú ország tekintetében, de a mai világban gyakorlatilag már mindennek hírértéke van. Csak fel kell ismerni, milyen tartalmakra van igény a fogyasztók részéről.

– És azt akarod, hogy ebben a nihilben üljek a babérjaimon. Akár évekig – summázom a hallottakat.

– Jobban örülnél neki, ha háborús övezetbe mehetnél, ahol mindennap élet-halál harcról közvetíthetnél a saját testi épségedet kockáztatva? Kötve hiszem. Mások nagy pénzeket fizetnek azért, hogy Izlandon pihenjenek és élvezzék a sziget különleges adottságait. Te ingyen megkapod ezt, sőt még fizetünk is érte, és nincs más dolgod, mint felfedezni az országban rejlő potenciált. Mert van benne rendesen, abban biztos lehetsz.

– Nyilván olyan híreket vársz tőlem, hogy tudósítsak arról, ha egy pingvin berepül a McDonald’sba és felfal egy halas hamburgert – válaszolom továbbra sem palástolva a sértődöttségemet.

– Ha ilyenről értesülnél, nyugodtan megírhatod, mert világszenzáció lenne egy repülő vagy bármilyen pingvin az északi sarkvidék környékén. Akár Nobel-díjat is kaphatnál a felfedezésért. És csak hogy tudd, Reykjavíkban egy múzeumban őrzik a több éve bezárt McDonald’s utolsó sült krumpliját, ugyanis kitelepültek az országból. Javaslom, olvasgasd kicsit a honlapunkat indulás előtt, hogy milyen híreket hoztunk le eddig Izlandról.

– Ez az ajánlat nem méltó hozzám, Ethan – rázom a fejem, és már a sírás fojtogat.

– Attól tartok, nincs más választásod.

– Akár fel is mondhatnék – vetem fel az igen logikusnak tűnő ötletet.

– Nem fogod megtenni, mert te is tudod, hogyan működik ez a szakma. Ha most kiszállsz, nem hinném, hogy valaha lesz újabb lehetőséged ilyen kiváltságos pozícióba kerülni. Kemény meló bárkinek a bizalmát elnyerni, a nulláról kezdhetnél mindent. Arról nem is beszélve, milyen nehéz a konkurenciához átnyargalni. Itt a New York Starnál viszont a főszerkesztő jobbkeze vagy, aki akár Hollywoodba is eljuttathat, ha eljön az ideje. Túlságosan akarod ezt ahhoz, hogy kihátrálj. Csak egy kis türelmet kérek, Lily. Nem fogod megbánni. Bízz bennem! – néz rám kérlelő szemmel Ethan. Azt hiszem, túlságosan jól kiismert, pontosan tudja, hogy mivel lehet meggyőzni, bármennyire is tiltakozik ellene a szervezetem.

– Megpróbálok – felelem kurtán.

– És lenne itt még valami. Nagy szívességet tennél vele, ha nem firtatnád az értekezleten, hogy megengedtem, hogy a jóváhagyásom nélkül tedd ki a videót. Csak elfelejtettél szólni nekem, annyira későre járt, és olyan fáradt voltál. Részedről ez az apróság a lényegen már semmit sem változtatna – jegyzi meg csak úgy mellékesen, és ebben a pillanatban kapásból el is vesztette az egy mondattal korábban beígért bizalmamat.

Fikarcnyi kétségem sincs afelől, hogy az egész beszélgetés a legvégére odabökött kérés miatt történt meg, és a tulajdonosoknak már beadta ezt a hazugságot, hogy saját magát védje. Azzal meg, hogy kialkudta nekem Izlandot, és nem kerültem egyből lapátra, csak a saját lelkiismeretén könnyített. Szó sincs itt arról, hogy várja, hogy egy napon visszatérjek New Yorkba, sokkal egyszerűbb lenne neki, ha azon az átkozott szigeten ragadnék életem végéig.

Viszont nem az az ostoba, szőke liba vagyok, akinek gondol, hanem egy profi játékos, aki még ezek után is együttműködik vele, hogy megvalósíthassa az álmait. Így hát tizenöt perccel később mosolyogva elfogadom a New York Star tulajdonosainak azon ajánlatát, hogy Izlandra költözzek két héten belül bizonytalan időtartamra a helyi hírfolyamot fellendíteni.

És amikor azt hittem, hogy ennél több borzalom nem jöhet ma, úton hazafelé még az ég is leszakad, és bőrig ázom. Talán ez mégsem az én napom volt.

2. FEJEZET

Lily

Az indulásig hátralévő két hét egy szempillantás alatt telt el. A szerkesztőségben semmilyen feladatot nem bíztak rám az izlandi kiküldetésem szervezésén kívül. Felvettem a kapcsolatot egy bizonyos Björn Jónsson nevű kollégával, az Ísland Boðara{2} kontaktjával, aki a New York Star számára küldi a havi jelentéseket a honlap látogatottságával kapcsolatban és az esetlegesen átvehető angol nyelvű tartalmakat – amik minden túlzás nélkül nevezhetők érdektelennek. Természetesen minden izlandi anyagunkat átnéztem, ahogy Ethan javasolta. A Björnnel folytatott, meglehetősen szófukar levelezésből viszont megtudtam, hogy tisztában vannak a problémával. Biztosított róla, hogy szívesen fogadnak kreatív és fiatalos segítséget, nyitottak az újdonságokra, mivel ők is érzik, hogy nem feltétlenül sikerült felvenni a New York Star által diktált tempót.

Az utazás és a lakhatás megszervezésében is Björn volt segítségemre. Nem tagadom, kicsit gyanús és aggodalomra ad okot, hogy az ottani csapatból csak vele társalogtam, őt is csak e-mailben értem utol. De feltételezem, hogy afféle mindenes lehet, aki nagyon elfoglalt, és amellett, hogy néha cikkeket ír, az adminisztratív teendőket is viszi a lapnál. Arra a kérdésemre sem kaptam konkrét választ, hogy mekkora szerkesztőséggel lesz dolgom. Björnből annyit sikerült kihúznom, hogy zökkenőmentes a feladatok leosztása, amire a honlap üzemeltetéséhez szükség van.

A New York Star gazdasági osztályán titoktartási okok miatt nem engedélyezték, hogy teljes körűen áttanulmányozzam az Ísland Boðara pénzügyeit. Viszont azt kiharcoltam, hogy legalább a fenntartáshoz szükséges források adataiba betekintést nyerhessek, hiszen tisztában kell lennem azzal, hogy mekkora forrás áll rendelkezésre, amiből a kollégák fizetését és az esetleges beszerzéseket kell kigazdálkodnom. A számokat látva sem lettem sokkal okosabb. Mindenesetre Ethan biztosított róla, hogy mindenben a segítségemre lesz, hogy hatékonyan végezhessem a munkám. Nagyon remélem, hogy így is lesz, és nem maradok teljesen magamra a világ túlsó végén.

Björn a maga szűkszavú módján a szállásom felőli kétségeimet igyekezett eloszlatni. Megírta, hogy ott-tartózkodásom alatt a nővére panziójában leszek elszállásolva Reykjavík központjában, közel a szerkesztőséghez, és megadta a címet, illetve Hekla Jónsdóttir telefonszámát. Nyilván ezernyi kérdés merül fel azzal kapcsolatban, hogy vajon milyen minőségű, felszereltségű, méretű lakásban, szobában, apartmanban, vendégházban vagy ki tudja, miben fogok lakni az elkövetkező időszakban – ami, ha rajtam múlik, nem tart sokáig.

Mivel nem sok mindent tudtam kezdeni a Björntől kapott információkkal, első körben a cím alapján rákerestem az utcaképre, ami valamennyire megnyugtatott. Többemeletes, fehér színű faházat pillantottam meg, melynek ablakai, ajtói és az erkélykorlátok, illetve tetőcserepek tengerkék színben pompáznak. Mivel az utca legmagasabb pontján helyezkedik el a panzió, és a távolban hegyek rajzolódnak ki a horizonton, még az is elképzelhető, hogy panorámás szobát fogok kapni, ha ez a bizonyos Hekla felfogja, hogy a testvére főnökét szállásolja el.

Akárhogy is legyen, mindent megteszek érte, hogy mielőbb visszatérhessek New Yorkba, Ethannek nem kis fejtörést okozva ezzel. Ezért lényegében mindegy is, hol fogok élni, hiszen nem kell hosszú távra berendezkednem. Nem is fektettem túl nagy energiát abba, hogy rákészüljek Izlandra. Csak a munka érdekel, semmi más – ehhez pedig minden szükséges információt begyűjtöttem a New York Starnál, amit csak tudtam, és töviről hegyire átbeszéltem Ethannel, mire kell majd odafigyelnem főszerkesztőként.

Utolsó New York-i estémen a Staten Islanden élő szüleimet is arról győzködtem, hogy nincsen semmi baj, ugyanolyan meredeken ível felfelé a karrierem, mint idáig, és abszolúte ura vagyok a helyzetnek, csak pár hónapra utazom el.

– Mamma mia, Liliana, mit tettél, hogy a sarkvidékig száműznek? Fogadjunk, hogy egy nyomorult jenki miatt áll a bál. Ha ezt tudta volna előre nagyapád, hogy Amerika sem az ígéret földje, és úgy kezelnek minket, mint a söpredéket, biztosan nem hagyjuk el Itáliát, maradunk Milánóban – kezdett bele a véget nem érő litániába apu.

Habár Staten Island legmenőbb olasz éttermét üzemeltetik a szüleim, mégis gyakorta visszatérő téma, hogy honvágyuk van. Pontosabban nem is tudom, minek lehet ezt nevezni, hiszen anyu és apu egyaránt New Yorkban született, akárcsak én. Little Italyben ismerték meg egymást, de úgy döntöttek, hogy nyugodtabb környezetben vágnak neki közös életüknek, így kerültek családi házas övezetbe Staten Islandre, ahol akkoriban kuriózumnak számított egy olasz étterem. Olyannyira, hogy vígan megél belőle a családunk a mai napig.

– Valóban egy férfi miatt indult el a lavina, de nem úgy van, ahogy gondolod, apu. Minden rendben lesz – mosolyogtam rá magabiztosságot erőltetve magamra, holott a lelkem mélyén egyáltalán nem voltam biztos benne.

Akkor pedig végképp nem, amikor leszállt a repülőgép Reykjavíkban november utolsó éjszakáján. Nem túlzás azt állítani, hogy sokkot kaptam.

Csak állok a reptér kijáratában a tomboló hóviharban és nem akaródzik továbbmenni. A jeges szél a csontjaimig hatol a legvastagabb kabátom ellenére. A pillanat törtrésze alatt megfagy bennem minden, ami csak tud. És ez még nem minden. Ugyanis furcsa szagok terjengenek a levegőben. Kevésbé diplomatikusan úgy is fogalmazhatnék, hogy orrfacsaró bűz van. Még sosem éreztem ehhez foghatót. Ha nem a mai utolsó járattal érkeztem volna, talán még komolyan fontolóra is venném, hogy azonnal elmeneküljek ebből a posványból. De sajnos ma még maradnom kell. Így hát összekapom magam, és kilépek a terminál fedezékéből.

Ám gyorsan rá kell jönnöm, hogy nemcsak a kabátommal lesz gond, hanem a cipőmmel is. A csúszós járda normál esetben sem kompatibilis egy tűsarkú csizmával, akkor meg pláne nem, amikor egy olyan méretű bőröndöt kell magam után húznom, amiben én magam is elférnék.

– Elnézést, honnan indulnak a taxik? – szólítom meg a jégen is ruganyos léptekkel közlekedő egyenruhás férfit, akiről feltételezem, hogy a reptér alkalmazottja.

– Már elmentek. Ott a busz – mutat a parkoló túlsó vége felé, és mire kiveszem a jármű alakját a szakadó havazás közepette a vaksötétben, a fickó is eltűnik a látóteremből, és csak hűlt helyét találom. Nagyon úgy fest, hogy muszáj lesz egyedül eljutnom odáig. Mint egy pingvin, pontosan úgy totyogok a járdán, és igyekszem nem tudomást venni azon utastársaimról, akik hótaposóban vágnak át a legrövidebb úton a busz felé, mit sem törődve az izlandi időjárás okozta viszontagságokkal.

Azt hiszem, csak az isteni gondviselésnek köszönhetem, hogy épségben jutok el a célig. Közben persze éveket öregedtem.

– Lenne szíves segíteni? – szólítom meg lihegve a volán mögött kényelmesen ücsörgő buszsofőrt, aki éppen a telefonját nyomkodja.

– Megtelt a csomagtartó? – néz rám kétkedő tekintettel.

– Nem tudom, még nem néztem meg – válaszolom elkerekedő szemmel.

– Akkor próbálkozzon meg vele! – rántja meg a vállát és ismét a mobiljába merül. Nem tudom, hogy a meglepettségem vagy az izlandi férfi flegmasága okozza-e inkább, de annyira megdöbbenek, hogy szó nélkül engedelmeskedem. A csomagtartó előtt viszont úgy csúszik a beton, mintha korcsolyapálya lenne. A mázsás súlyú bőröndöm nélkül is életveszély lenne, így viszont igazi akrobatamutatvány. És pontosan akkor csúszik ki a lábam alól a talaj, amikor a poggyászt próbálom megemelni. A bőrönd a jobb lábamra zuhan, én pedig hanyatt vágódom. Ekkor a világ is elsötétül.

Amikor kinyitom a szemem, még mindig a földön fekszem, esik rám a hó, a buszsofőr és az egyenruhás reptéri alkalmazott pedig felettem karattyol valamit, feltételezhetően izlandi nyelven.

– Szeretnék felkelni – szólalok meg és feléjük nyújtom a kezemet, mire a két férfi meglepetten bámulni kezd. Lehet, hogy azt hitték, már nem is élek?

– Mindjárt jön a mentő, nem kellene addig mozogni – veti oda foghegyről a buszsofőr.

– Valószínűleg már így is vannak fagyási sérüléseim, ha nem akarják súlyosbítani a helyzetet, segítsenek fel most azonnal! – adom ki a parancsot ennek a két szerencsétlennek. Zavartan összenéznek, váltanak még pár szót, majd mindenféle verbális megnyilvánulás nélkül az egyenruhás fickó felkap a földről és a karjában bevisz a váróterembe, a buszsofőr pedig utánunk gurítja a bőröndömet. Aztán mindketten sietősen távoznak, és csak akkor látom újra a reptéri fazont, amikor nagyjából negyedóra múlva a mentőst hozzám kíséri. Vajon tényleg eddig hagytak volna a jeges földön feküdni, hogy betemessen a hó, ha nem ripakodom rájuk?

– Lábra tud állni? – szólít meg a mentős mindenféle köszönés nélkül.

– Természetesen – felelem kissé elhamarkodottan, ugyanis amint felpattanok, égető fájdalom hasít a bokámba. Minden méltóságomat megőrizve megpróbálok bicegni, de ezúttal is egy izlandi férfi karjában kötök ki, aki a mentőautóba visz, és lefektet a hordágyra.

– Húsz perc múlva a kórházban leszünk. Addig maradjon nyugton – förmed rám, és bevágja az ajtót, miután a bőröndömet is bepakolta mellém. Amikor meghallom a mentőautó szirénáját, pisszenni sem merek, nemhogy megmozdulni. Mintha életveszélyes sérüléseim lennének, olyan villámsebesen száguldunk az izlandi éjszakában, amiből természetesen semmit sem látok fekve. Útközben csak az engem körülvevő, ide-oda himbálózó orvosi műszereket csodálhatom meg, amiknek a funkcióját vagy az eddigi előtörténetét inkább nem akarom tudni.

Nem egészen így képzeltem az izlandi belépőmet. A sürgősségi osztályra tolószékben ad le a barátságtalan mentős, és pár szót vált a hirtelen körém sereglő kórházi csapattal. Az izlandi nyelven folyó információcseréből semmit sem értek, viszont amint körbejáratom tekintetem a várótermen, rá kell döbbennem, hogy vélhetően az egyedüli páciens vagyok. Nyilván ezért akarja tudni a teljes ügyeletes személyzet, hogy milyen életmentő kezelésnek kell alávetniük, hogy legalább legyen valami elfoglaltságuk ezen a kellemesnek legkevésbé sem nevezhető, havas reykjavíki éjszakán.

Az egyik fiatal, szőke nővérke felveszi velem a szemkontaktust, és bátorítóan rám mosolyog. Egy pillanatra felcsillan bennem a remény szikrája, hogy talán az izlandi nők kedvesebb természetűek, mint a férfiak.

– Katla vagyok, segítek előkészülni a vizsgálathoz – lép oda hozzám végül a szimpatikusnak tűnő ápolónő, és egy üres kórterembe gurít. Olyan óvatosan veszi le sérült lábamról a tűsarkú csizmát, hogy cseppnyi fájdalmat sem érzek, de azért nem próbálok meg ráállni, amikor átügyeskedem magam a tolószékből az ágyra.

– Remélem, nem tört el! Nem tudom, mihez kezdenék magammal, ha hetekig gipszben kellene feküdnöm ebben az idegen országban. Sosem jártam még itt, és nem tudom, ki segíthetne, ha mozgásképtelenné válnék. És még csak normális cipőt sem hoztam magammal, aminek ne lenne magas a sarka – tör rám hirtelen az aggodalom.

– Egyedül érkezett Izlandra? – néz fel a kórlapból Katla, amit bőszen töltöget.

– Igen, munkaügyben vagyok itt, és senkit nem ismerek. Pontosabban e-maileztem már egy bizonyos Björn Jónssonnal, aki az Ísland Boðaránál dolgozik újságíróként, de nem vagyunk olyan viszonyban, hogy szívességet kérhetnék tőle. Meg a nővérétől sem, akinél lakni fogok, hiszen nem is beszéltünk még. Hogy is hívják? Hilda vagy Helga? – kezdek hangosan gondolkodni.

– Hekla. Pár percnyi sétára lakik a kórháztól. Útba tudom igazítani, ha elengedik – jegyzi meg legnagyobb meglepetésemre Katla.

– Ezek szerint ismeri Björnt? Olvassa az Ísland Boðarát is? – vonom fel a szemöldököm. – És esélyt lát rá, hogy a saját lábamon távozhatok?

– Igen – feleli kurtán, bár fogalmam sincs, melyik kérdésemre válaszolt. Úgy érzem, lesznek még kommunikációs nehézségeim az izlandiakkal. – A fejét is beütötte?

– Nem emlékszem rá. Hanyatt estem a jégen, és elvesztettem az eszméletem valamennyire időre. Fogalmam sincs, hány perc telhetett el. Talán akkor beüthettem a fejem, de volt rajtam sapka és kapucni is. A legmelegebb kabátomat hoztam magammal, ami úgy ki van tömve, mint egy tollpárna, úgyhogy nem hinném, hogy komolyabban megsérültem volna. Ha arra irányult a kérdés, nem fáj a fejem. Sőt, nyugalmi állapotban a lábam sem, csak akkor, amikor megpróbáltam ráállni a repülőtéren – próbálok informatívan válaszolni a pár szavas kérdésre, Katla pedig továbbra is jegyzetel.

– Mindig ennyit beszél? – böki oda Katla. Ennyit a szimpátiáról.

– Tessék? – vágom rá értetlenül, ő viszont ismét felvés még valamit a kórlapra, aztán rám emeli kék szemét.

– Átviszem a kórlapot dr. Eriknek. Hamarosan megvizsgálja – közli velem a legszükségesebb tudnivalókat, majd sietve távozik a szobából. Én pedig csak fekszem tovább, és várok dr. Erik érkezésére.

{1} If I can make it there / I’ll make it / Anywhere

{2} Izlandi Hírnök