Bácsatyai Dániel

Bulcsú

részlet

Corvina

© Bácsatyai Dániel, 2024

A kötetet tervezte és tördelte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált képek forrása a World Digital Library.

A következő képek forrása a Wikipédia: 1, 2,

a következőké az Országos Széchenyi Könyvtár: 1, 2.

A térképek forrása a Digitális Legendárium.

ISBN 978 963 13 7022 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Egy 10. századi magyar hadvezér kultusza

Kál fia

Bogát fia?

A kabarok élén?

A magyarok politikai szervezetéről

Bulcsú, a harka

Kalandozások: törzsi vagy közös vállalkozások?

Miért indultak a hadjáratok?

A zsákmány

A zsold

Az adó

Új utakon

A nagy hadjárat

Kudarcok

Bulcsú Keleten

Bulcsú Nyugaton

Végjáték a Lech mezején

Zárszó

Kronológia

Tájékoztató irodalom

A szerzőről

Egy 10. századi magyar hadvezér kultusza

A Madridi Nemzeti Könyvtárban őriznek egy 12. századi görög kéziratot, amely a középkori bizánci kultúrkör vizuális műveltségének egyedülálló emlékét rejti. A Szicíliában másolt, félezer miniatúrát tartalmazó kódex színes képei a 11. századi történetíró, Ióannész Szkülitzész krónikáját, azaz a Bizánci Birodalom 813 és 1057 közötti történetét illusztrálják. A kéziratot a fegyver- és viselettörténet vagy éppen az uralkodói reprezentáció kutatói körében nagy lelkesedés övezi, mivel ez az egyetlen képekkel díszített görög nyelvű középkori krónika. Ráadásul valószínű, hogy a messinai San Salvatore monostorban működő miniátorok korai, konstantinápolyi előképet követtek a kézirat illusztrálásakor. A szemet gyönyörködtető kódexfestmények között két magyar vonatkozású képet is találunk – mindkét jelenet főszereplője „Buloszudész arkhégosz”, azaz Bulcsú vezér.

Rögtön szembetűnik, hogy a miniátor mindkét képen anyaszült meztelenül ábrázolta a magyar hadvezért – az ábrázolások azonban ezen kívül aligha lehetnének különbözőbbek. Az első miniatúra Bulcsú konstantinápolyi megkeresztelkedését örökíti meg. A keresztelőmedencéből felemelkedő magyar vezető balján bizánci egyháznagyok magasodnak. Egyikük, aki kezét az új keresztény feje fölé tartja, maga a konstantinápolyi pátriárka, Theophülaktosz. A másik oldalon Bulcsú keresztapja, VII. (Bíborbanszületett) Konstantin (945–959) császár áll; előrenyújtott, letakart kezével mintha arra várna, hogy a keresztvízben megmerítkezett vendéget maga törölje szárazra. A monumentális Hagia Szophia keresztelőkápolnájában lejátszódott ünnepélyes jelenetet a második képen egymást üldöző lovascsapatok mozgalmas képe követi; majd egy póznát látunk, s a villás rúdon átvetett kötélen a ruhátlan Bulcsú függ megkötözött kézzel, egyik térdét a magasba emelve.

A Bulcsút ábrázoló miniatúrák, a keresztelés és a kivégzés képei közti kontrasztra a kéziratban olvasható krónika szövege ad magyarázatot. Szkülitzész művében ugyanis előbb arról olvasunk, hogy a 10–11. századi görög forrásokban türkökként emlegetett magyarok

szüntelenül pusztították a rómaiak – azaz Bizánc – területét, míg csak vezérük, Bulcsú Konstantinápolyba nem jutott. Megkeresztelkedvén Konstantin császár lett a keresztapja, és a patrikioszi méltósággal megtiszteltetvén, sok pénz uraként tért vissza hazájába… azonban az Istennel való szövetséget megszegvén, sokszor egész népével a rómaiak ellen vonult. Amidőn ugyanezt forralta a frankok ellen is, fogságba került és császáruk, Ottó felakasztatta.

(Moravcsik Gyula fordítása)

A krónikaszöveg és a Szkülitzész mondanivalóját felerősítő illusztrációk üzenete egyértelmű: a császár barátságát eláruló Bulcsút jogos büntetés érte utol, amikor I. Ottó német király megalázó módon kivégeztette.

Bulcsú elképzelt képmása a Nádasdy-Mausoleumban (1664)

Ki volt ez a Bizáncban és a Karoling utódállamokban egyaránt jól ismert, tragikus sorsú magyar hadvezér? A kérdésre röviden azt felelhetjük, hogy könyvünk főszereplője, Bulcsú a kalandozó hadjáratok utolsó intenzív szakaszának alighanem legbefolyásosabb vezetője volt. Súlya – legalábbis az ismereteink csaknem kizárólagos forrásául szolgáló külföldi szemlélők szemében – túlszárnyalta a dinasztiaalapító Árpád férfiági leszármazottainak jelentőségét, annak ellenére, hogy a fejedelem mögött csupán a harmadik méltóság (görögül kharkasz, magyarul vélhetően harka) birtokosa volt. Három kultúrkör szerzői, a latin Nyugat, a görög Bizánc és az arab Ibéria egykorú tollforgatói is megemlékeztek Bulcsúról; ebben a tekintetben csak két kortársa, az ugyancsak Konstantinápolyban megtért, ám a keresztény hitben állhatatosabbnak bizonyuló Gyula és az Itáliában kalandozó Taksony – Szent István anyai és apai nagyapjai – mérhetők hozzá.

Mindezek után talán meglepő, hogy Bulcsú jelentőségét aránylag későn, csak a két világháború között kezdte hangsúlyozni a magyar történetírás; ekkor azonban valóságos kultusza indult meg. A kultusz ihletője a 20. század első felének egyik legjelentősebb középkorkutatója, Hóman Bálint (1885–1951) volt, aki különös intuícióval érzékeltette a személyiség történelemformáló erejét, s alakjait a szűkös forrásadottságok ellenére is rendkívül élénk színekkel festette meg. A korszak népszerű történeti szintézisében, az elsőként 1928-ban kiadott Magyar történet középkori részében Bulcsút a 10. század derekának legtehetségesebb magyar hadvezéreként és politikusaként állítja elénk, akinek „hatalma szinte korlátlan katonai hatalommá nőtt,” s akinek „merész és koncepciózus” vállalkozásai „Attila, Baján s a többi török hódítók vakmerő hadjárataira emlékeztető, nagyszabású hadivállalatok” voltak. Szent Istvánról írt monográfiájában ugyancsak azt olvassuk, hogy

a 937 és 955 közt nyugatra vezetett attilai méretű nagy hadivállalkozások és a két háború után megkötött bizánci szövetség hátteréből Bulcsúnak, ennek a kiváló tehetségű keleti diplomata-hadvezérnek hatalmas alakja bontakozik ki. Ő járta be hadaival a királyuk ellen lázadozó délnémet tartományurak és a lombard királyok szövetségeseként Németország, Franciaország, Itália távoli vidékeit. Ő elevenítette fel Árpádnak annak idején Bölcs Leó császárral kötött szövetségét is, amikor Konstantinápolyban megkeresztelkedett és római patriciusi rangra emelkedett.

Hóman annak tudatában írta a fenti sorokat, hogy csupán két olyan kalandozó hadjárat (954, 955) ismeretes, amelyben Bulcsú kétségtelenül részt vett. Némi nagyvonalúsággal úgy gondolta azonban, hogy a 937. évi nagy európai hadjárat szellemi atyja és vezére ugyancsak Bulcsú volt, mivel a „937. és 954. évi csekély eltéréssel azonos útvonalon és stratégiával lebonyolított attilai méretű hadjáratok ugyanazon vezér irányítására vallanak.” Amellett, hogy az idézett érv nyilvánvalóan nem bizonyítja Bulcsú részvételét, az is tudható, hogy 937-ben, mint arról alább még szó lesz, tejesen más körülmények játszottak közre a kalandozók útvonalának alakulásában, mint tizenhét évvel később. Ha a 937. évi vállalkozást nem is tudjuk személyéhez kötni, Bulcsú talán valóban részt vett az Ibériai-félszigetre vezetett 942. évi akcióban, amely egyike volt a magyarság legtávolabbi nyugati hadivállalatainak.

A Magyar történet elsöprő sikere révén Hóman megállapításai gyorsan utat találtak a művelt közönséghez. A kiváló katonai író, Julier Ferenc (1878–1944) Magyar hadvezérek című olvasmányos hadtörténeti munkájában (1930) immár önálló fejezet olvasható Bulcsúról. Aligha lehet véletlen, hogy Bajcsy-Zsilinszky Endre (1886–1944) nemzeti radikális hetilapja, az Előörs, ahova Julier is rendszeresen írt, ugyanebben az évben amiatt méltatlankodott, hogy éppen Bulcsú vezért mellőzték a Magyar Királyi Honvédség ezredeinek nemzeti szellemű átnevezésekor:

nem látjuk az ezred- és zászlóalj-nevek között Bulcsút, a fejedelmi korszak nagyszabású hadvezérét, aki végigfenekelte egész Európát, a nagyszerű Vérbulcsú, a németek réme, kinek zsenialitása kicsi híja, hogy az augsburgi vereséget is meg nem fordította.

Bajcsy-Zsilinszky írásaiban egyébként többször is felbukkan Bulcsú: hol a politikai teljesítményt „a művészet rangjára emelő” magyar államférfiak sorában, hol pedig annak a magyar parasztságnak a szimbólumaként, amely

ma is Bulcsú népe, semmit sem változtak, semmit sem koptak, egy évezred kevés volt ahhoz, hogy megmásítsa testi-lelki lényük, egyéniségük legjellemzőbb vonásait. Ezeknek a szegény magyar paraszti fiúknak ősei száguldozták be ezer évvel ezelőtt Európát, röpülték át lóháton szinte évente kétszer, oda és vissza, az Alpokat, ahol a gyalogos ember is csak vánszorogva baktathat s ahol Hannibál seregének kétszeri átvonulásából olyan óriási világtörténelmi parádét csapott a népi emlékezés és történetírás.

Bulcsú alakja – miként a korai magyar történelem általában – több irodalmi művet is ihletett a két világháború között. E művek szerzői arra tettek kísérletet – inkább kevesebb, mint több sikerrel –, hogy Bulcsú személyén keresztül megragadják a keleti szokásaihoz ragaszkodó pogány vadságot, s megjelenítsék hősük vívódását az ősi hit és a kereszténység között. Rónay György (1913–1978) novellája például a 954. évi lotaringiai hadjárat egy epizódját dolgozza fel. A Konstantinápolyban megkeresztelkedő, ősei hitét elhagyó Bulcsú egy magyar fogságba esett szent remete közvetítésével találkozik azzal, ami Bizáncban még csak politikának látszott: az igazi krisztusi üzenettel (Namur alatt, 1939). Ugyanez a téma uralkodik D. Kenese Erzsébet (1906–1991) honfoglaló időket felidéző regénytrilógiájának harmadik kötetében is (Vérbulcs, 1942), méghozzá olyannyira, hogy Bulcsú immár Jézus nevével a száján lép a bitófa alá. Hóman Bálint szintézisének hatásáról tanúskodik egyébként a könyv méltatása is, amely szerint a szerző

a nagyközönség előtt egyáltalában nem ismert forrásmunkák nyomán állítja elénk Kál fiát, Bulcsot, aki a letelepült magyarság életének egyik legragyogóbb, legpompásabb, a pogány ősökhöz és tradíciókhoz legragaszkodóbb alakja volt. Vérbulcs személyét szinte Attilához lehet mérni, ősiséghez ragaszkodó egyénisége mellett zseniális szellem volt, aki az ország határain túl is hosszú időn keresztül forgatta Európa történelmének lapjait. A Földközi-tengerig, a Pireneusokig és Bizáncig terjedő dicsőséges hadjáratok keretében elevenedik meg előttünk a regény lapjain Vérbulcs, a hadvezér alig ismert csodálatos élete. Vezér és ember, királyok szövetségese, a bizánci császár barátja és patríciusa, aki megkeresztelkedik, majd tűzbe, vérbe borítja Európát. Kenese Erzsébet nagyszerűen építi fel Vérbulcs alakját, akinek lelkében képletesen ütközik meg a pusztai harcos pogány lelkisége a kereszténységgel, hogy életének utolsó óráiban, az augsburgi nagy tragédia után feloldódjék a krisztusi megértésben.

Az 1945 után emigrációba vonuló írónő elfeledett regényével ellentétben a „krisztusi megértés” motívuma teljességgel hiányzik az országot ugyancsak elhagyó Padányi Viktor (1906–1963) manapság gyakran idézett, szuggesztív, ám tévedések sokaságával terhelt történeti esszéjéből (Vérbulcsú, 1955). Hóman Bulcsú-profiljának végletes felnagyításával a 937 és 954 közötti esztendők eseményeit Padányi I. Ottó német király és Bulcsú „nagy párharcaként” állítja be, amelyben „az összes többi szereplők csak sakkfigurák.” A közömbösségbe süppedő magyar törzsek közül – beleértve a központi területeket birtokló Árpád-utódok törzsét is – Padányi szerint egyedül a nyugati határszélen meggyökeresedett Bulcsú látta az Ottó király pálcája alatt egységesülő németség jelentette veszélyt – a harka minden erőfeszítése tehát csaknem két évtizedig nem irányult volna egyébre, mint hogy az említett fenyegetést Ottó ellenségeinek támogatásával elhárítsa: „A magyar hadivállalatok 18 éven át pontosan és következetesen a német belpolitikai átalakulás fordulataihoz igazodnak.” A magyar katonai akciókat alighanem a 940–950-es években is átgondolt célok határozták meg, Padányi interpretációját azonban, mint látni fogjuk, sem a hadjáratokra vonatkozó források, sem pedig az azokból kibontakozó kronológia nem támasztják alá.

A Hóman Bálint által Bulcsúnak tulajdonított jelentőség annak ellenére is érvényes, ha tudjuk, hogy a hadvezér állítólagos részvétele a 937. évi nagy európai hadjáratban nem több igazolhatatlan feltevésnél. Ugyanez igaz arra a vélelmezett családi kapcsolatra is, amely Hóman szerint Bulcsút és a bajor hercegi családot összefűzte. Ha e túlzásoktól eltekintünk, akkor is kimondhatjuk, hogy történetírónk jó érzékkel tapintott rá a fejedelmi család meggyengülésére és a vezérek – különösen is Bulcsú – befolyásának megnövekedésére. Első pillantásra meglepőnek tűnhet hát, hogy a második világháború után Bulcsú harka visszahúzódott a történetírói kánonból. A kézenfekvő magyarázattal szemben azonban ennek – elsősorban – nem az volt az oka, hogy az új rezsimben nem volt tanácsos lelkesen nyilatkozni a „törzsökös magyarság” ikonjának beállított Vérbulcsúról. A magyarázat sokkal inkább ott keresendő, hogy az 1950-es évek végén új paradigma köszöntött be a 10. századi magyar állam jellegének megítélésében: a korábbi törzsszövetségi koncepciókat elvető, radikálisan új modell szerint az egykori törzsek már közvetlenül a honfoglalás után a felbomlás útjára léptek, s nem játszottak többé önálló politikai szerepet a Kárpát-medencében. Ezért aztán a Györffy György (1917–2000) nevéhez fűződő elmélet szerint a kalandozó hadjáratok sem lehettek a törzsek magánakciói, hanem végig egységes irányítás alatt álltak: elindításukról egyetlen központból, a fejedelmi udvarban döntöttek. E körülmények között a törzsétől immár „megfosztott” Bulcsú alakja sem mutatkozott annyira jelentősnek; a harka fontosságát egyedül a törzsek – sőt, törzsi államok – 10. századi létét valló történész, Kristó Gyula (1939–2004) kezdte ismét felemlegetni az 1980-as évektől, természetesen egész más hőfokon, mint egykor Hóman Bálint.

A Bulcsú-kultusz azonban Padányi Viktor művének terjedése révén élő maradt, elsősorban, természetesen, az emigráció világában, majd a rendszerváltás után Magyarországon is. Padányi Bulcsúja minden nehézség nélkül megtalálta helyét abban a mitológiában, amely a nemzeti ezotéria dél-amerikai, Fehér Mátyás Jenő (1913–1978) és Badiny Jós Ferenc (1909–2007) nevével fémjelzett műhelyében forrt ki a 20. század második felében. E mitológia hatása alatt áll Kubínyi Tamás és Pörzse Sándor 2008-ban megjelent, fiatal korosztályt megszólító, szép kiállítású könyve is (Bulcsu), ami annak rendje és módja szerint felmondja az említett hiedelemvilág 10. századi magyar hadjáratokra vonatkozó tanait. Padányi tézise, aminek kifejtését a szerzők egy magyar vezér – talán Bulcsú – szájába adják, még a kevésbé meglepő állítások közé tartozik:

– A világ nem változott, mindkét szomszédos nagybirodalom legfontosabb célja a Kárpát-öl elrablása. Semmi sem fontosabb annál, mint hogy megakadályozzuk egy korlátlan német-római birodalom kialakulását. Ha valahol túlzott erősödést látunk, az ellenkező oldalra állunk, nehogy kialakuljon az új világhatalom. Állandóan hozzánk fordulnak a frank királyok és hercegek az egymás elleni küzdelmeikben. Nekünk az a dolgunk, hogy mindig a gyengébb mellé álljunk.

A tanácskozás végét jelzi Fajsz:

– Simor tátos! Mondj áldást!

– Örüljünk, hogy idegen földön védhetjük a hazánkat, mert ha otthonunkban ér háború, mind elpusztulunk. Ezt tanítja a megmaradás ősi törvénye. Fordítsátok arcotokat a nyugvó Nap felé. Kezetekkel kört formálva fogadjátok lelketekbe a Napistent, akinek fia Jézus.

Még ennél is nagyobb zavarral találkozunk, amikor a könyv lapjain felsejlik a Fehér Mátyás Jenő mítoszteremtő képzeletéből táplálkozó tanítás: a magyar hadjáratok „valódi” célja a Nagy Károly által elrabolt avar kincsek visszaszerzése volt. A fantáziavilág győzelméhez a források félrefordításán és félreértelmezésén keresztül vezetett az út: erre szolgáltat példát a 907. évi pozsonyi csata előzményeinek téves értelmezése, ami szerint a Keleti Frank Királyság által indított Kárpát-medencei hadjárat valójában összeurópai vállalkozás volt, ami a magyarság kiirtására irányult. Ami pedig magának Bulcsúnak a halálát illeti: a 955. évi lechfeldi vereség előadása nem a 10. századi szemtanúk beszámolóin, hanem döntően a középkori magyar krónikairodalmon alapul. Így aztán nem csoda, ha a szerzők készpénznek veszik, hogy az augsburgi csata után a magyarok bosszúhadjáratot indítottak, és még egyszer vérbe borították az európai kontinenst. Ennek a tévedésnek egyébként egyszerű a magyarázata: régóta ismert, hogy középkori krónikásaink önkényesen szétszabdalták és új sorrendbe fűzték a kalandozások korára vonatkozó egyetlen írott forrásuk, a Regino prümi apát krónikáját folytató 10. századi évkönyv szövegét. Így jött létre Árpád-kori történetíróink sajátos, pozitív végkicsengésű kalandozás-regénye, amely csak Bulcsú és Lehel vezérek halálát követően tárgyalta a 915 és 954 közötti hadjáratokat, anélkül hogy a szerzők eltüntették volna az egykorú forrásból vett szó szerinti idézetek nyomait.

Ilyen előzmények után Bulcsú harka alakjának felidézése jelen kötet lapjain nem tűnik felesleges vállalkozásnak. Ez még akkor is így van, ha klasszikus életrajz nyilvánvalóan nem írható e vezértársaihoz képest kétségtelenül könnyebben körvonalazható, ám még így is csak maroknyi, szűkszavú forrásból ismert hadvezérről. A források szűkössége ad magyarázatot arra, hogy Bulcsú általunk megismerhető története szükségszerűen azonos a nyugat-európai kalandozások utolsó évtizedeinek történetével. Nem kerülhető el, hogy röviden érintsem a Bulcsú pályáját megelőző időszakot, a honfoglalás és a kalandozások kiteljesedésének korát is, és ennek kapcsán szót ejtsek a hadjáratok sokat vitatott okairól és politikai kontextusáról is. Előadásom súlypontját azonban mégiscsak a 933 és 955 közötti évek jelentik; az az időszak, amikor Bulcsúnak és vezértársainak a magyar politikai közösség sorsát alapjaiban érintő, súlyos kihívásra kellett választ adniuk.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Daróczi Enikő

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Aureola – 1001Fonts Free For Commercial Use License (FFC)

Liberation Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License