A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: Foundation and Empire

Doubleday Science Fiction, Inc., Garden City, New York, 1952

Fordította: dr. Sámi László

Borítófestmény: Fred Gambino

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Copyright © 1952, by Isaac Asimov

Hungarian translation © dr. Sámi László, 2019

Cover art © Fred Gambino

Hungarian copyright © GABO Könyvkiadó, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-106-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOM

Prológus

I. RÉSZ
A TÁBORNOK

1. A varázslók nyomában

2. A varázslók

3. A halott kéz

4. A császár

5. Kitör a háború

6. A kegyenc

7. Megvesztegetés

8. Úton a Trantorra

9. A Trantoron

10. A háború véget ér

II. RÉSZ
AZ ÖSZVÉR

11. Az ifjú pár

12. A százados és a polgármester

13. A hadnagy és a bohóc

14. A mutáns

15. A pszichológus

16. Tanácskozás

17. A szonovizor

18. Az Alapítvány bukása

19. A keresés kezdete

20. Az összeesküvő

21. Közjáték az űrben

22. Halál a Neotrantoron

23. A Trantor romjai

24. Az áttért

25. Egy pszichológus halála

26. A keresés vége

PROLÓGUS

A Galaktikus Birodalom a végét járta.

Irdatlan, több millió világot felölelő Birodalom volt ez, amely a fenséges Tejút spirálkarjainak egyik végétől a másikig nyújtózott. A bukása is hasonlóképpen kolosszális volt – és időben elhúzódó, mivel hosszú utat kellett bejárnia.

Már évszázadok óta tartott ez a hanyatlás, mire legalább egyvalaki valóban tudatára ébredt ennek a folyamatnak. Ez az ember nem más volt, mint Hari Seldon, a tudós, aki a kreatív erőfeszítések egyetlen, különleges szikrájaként ragyogott fel ebben a fokozatos, ám egyre jobban elharapózó pusztulásban. Ő dolgozta ki és fejlesztette csaknem tökélyre a pszichohistória tudományát.

A pszichohistória nem egyénekkel, hanem hatalmas embercsoportokkal foglalkozik. A tömegek, méghozzá a több milliárd főt számláló sokaságok tudománya ez, mely olyan nagy pontossággal képes előre megjósolni az egyes ösztönzésekre adott válaszreakciókat, ahogyan egy kisebb léptékű tudományág térképezi fel előre egy visszapattanó biliárdgolyó mozgását. Egyetlen ember reakcióit semmilyen ismert matematikai módszer nem jelezheti előre; egy több milliárd fős tömeg viselkedési valószínűsége azonban már egészen más lapra tartozik.

Hari Seldon feltérképezte kora társadalmi és gazdasági tendenciáit, és a grafikonok görbéinek változásait nyomon követve és értelmezve előre látta a civilizáció egyre gyorsuló bukását, valamint azt, hogy harmincezer évnek kell eltelnie, mire – nem kis küzdelmek árán – egy új Birodalom épülhet a régi romjain.

Ahhoz már késő volt, hogy megállítsa ezt a bukást, ahhoz azonban nem, hogy jelentős mértékben leszűkítse a barbarizmus e sötét, átmeneti időszakát. Seldon ezért két Alapítványt hozott létre „a Galaxis két átellenes végén”, amelyek helyszíneit úgy választotta meg, hogy az egymásba fonódó események sora egyetlen röpke évezred leforgása alatt kikényszerítse egy erősebb, tartósabb és áldásosabb Második Birodalom megszületését.

Az Alapítvány e két Alapítvány egyike fennállásának első két évszázadában megtörtént eseményeket beszéli el.

Természettudósok egyszerű telepeként kezdte pályafutását a Terminus bolygón, a Galaxis egyik spirálkarjának legszélén, a külső Peremvidéken. Távol a Birodalom zűrzavarától, ezek a tudósok annak szentelték egész életüket, hogy szorgos munkával összeállítsák minden emberi tudás univerzális tárházát, az Encyclopedia Galacticát, mit sem sejtve arról a mélyebb és fontosabb szerepről, amelyet tervezetében nekik szánt az addigra elhunyt Seldon.

A Birodalom fokozatos felbomlásával a külső régiók független „királyok” kezére kerültek, akik az Alapítvány puszta létét is fenyegették. Első polgármestere, Salvor Hardin vezetése alatt azonban az Alapítvány kijátszotta egymás ellen ezeket az önjelölt, pitiáner uralkodókat, és ily módon sikerült fenntartania ingatag és törékeny függetlenségét. Olyan világok között, amelyek fokozatosan elfelejtették egykori tudományukat, és visszasüllyedtek az olaj- és széntüzelés kezdetleges szintjére, az Alapítvány az atomenergia és atomtechnológia egyedüli birtokosaként idővel még bizonyos vezető szerepet is kivívott magának. A szomszédos királyságok afféle „vallási” központjává vált.

Ahogy az Encyclopedia megalkotása kezdett egyre inkább háttérbe szorulni, az Alapítvány lassan egy újfajta, kereskedelmen alapuló gazdaságot hozott létre. Kereskedői – akik olyan miniatürizált, hordozható atomkütyüket árultak, amelyekhez fogható árucikkeket maga a Birodalom sem tudott volna legszebb fénykorában sem előállítani – több száz fényévnyire behatoltak a Peremvidék mélyére.

Az Alapítvány első kalmárhercege, Hober Mallow vezetése alatt olyan fokra fejlesztette a gazdasági hadviselés technikáit, hogy még a Korelli Köztársaságot is sikerült legyőzniük, noha az a maradék Birodalom egy külső tartományától is jelentős segítséget kapott.

Kétszáz év elteltével az Alapítvány lett az egész Galaxis legerősebb állama, az egykori Birodalom csökevényét leszámítva, amely – bár addigra a Tejút belső egyharmadára szorult – az ismert világmindenség lakosságának és vagyonának még mindig jó háromnegyedét tudhatta magáénak.

Elkerülhetetlennek látszott, hogy a haldokló Birodalom utolsó rúgásai jelentsék a következő veszélyt, amellyel az Alapítványnak szembe kell néznie.

Elő kellett hát készíteni a terepet az Alapítvány és a Birodalom közötti összecsapáshoz.

Első rész:

A TÁBORNOK

1:

A VARÁZSLÓK NYOMÁBAN

BEL RIOSE – …Viszonylag rövid pályafutása alatt Riose kiérdemelte „az utolsó birodalmi” titulust, amire méltán rá is szolgált. Hadjáratait tanulmányozva kiderül, hogy stratégiai képességei vetekedtek Peurifoy-éival, az emberekkel való bánásmód terén pedig talán felül is múlta őt. Ám az, hogy a Birodalom hanyatlása idején született, csaknem lehetetlenné tette, hogy túlszárnyalja Peurifoy hódítói eredményeit. Habár erre ő is megkapta a maga lehetőségét, amikor – a Birodalom tábornokai közül elsőként – nyíltan összemérte erejét az Alapítvánnyal…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA [1]

Bel Riose díszkíséret nélkül utazott, noha az udvari etikett mást ír elő a Galaktikus Birodalom határvidékének egy baljós naprendszerében állomásozó flotta parancsnoka számára.

Bel Riose azonban ifjú volt és tetterős – elég tettvágy égett benne ahhoz, hogy a hideg és számító udvar elküldje őt az ismert világmindenség lehető legtávolabbi zugába. Ráadásul a kíváncsiság is hajtotta. Utóbbi tulajdonságát felcsigázták a különös és valószínűtlen történetek, amelyeket százak ismételtek, kiszínezve a részleteket, és ezrek ismertek csak homályosan; a katonai kaland lehetősége viszont első két vonásának kedvezett. E vonzerők együttesen ellenállhatatlannak bizonyultak.

Úti célja, az omladozó udvarház elé érve kiszállt az elrekvirált, ütött-kopott terepjáróból, és az ajtó előtt várt egy darabig. A bejárat fölé szerelt fotocella működött, ám az ajtót végül kézzel nyitották ki.

Bel Riose az öregemberre mosolygott.

– Riose va…

– Tudom, ki maga. Felismerem. – Az öreg, akin nem látszott semmilyen meglepetés, továbbra is mereven állt. – Mit kíván?

Riose a jó szándék gesztusaként hátrált egy lépést.

– Békével jöttem. Ha Ducem Barrhoz van szerencsém, lekötelezne, ha válthatnánk néhány szót.

Ducem Barr ellépett az útból, mire a ház belső falai életre kelve felragyogtak. A belépő tábornokot szinte nappali világosság fogadta. Megérintette a dolgozószoba falát, majd ujjai hegyére meredt.

– Maguknak Siwennán van ilyenjük? – ámult.

Barr halványan elmosolyodott.

– Azt hiszem, sehol másutt, csak itt. Én magam tartom karban, amennyire tőlem telik. Elnézését kell kérnem, amiért megvárattam az imént. Az automatikus térfigyelő berendezés még érzékeli a látogató jöttét, de az ajtót már nem nyitja ki.

– Nem sikerült megjavítani? – A tábornok hangjában enyhe gúny érződött.

– Már nem kaphatók hozzá alkatrészek. Kérem, uram, foglaljon helyet. Parancsol egy teát?

– Siwennán? Jó uram, társadalmilag elképzelhetetlen, hogy itt ne igyunk teát.

Az öreg patrícius lassú, kimért mozdulattal fejet hajtott – a gesztus még az elmúlt század jobb napokat látott arisztokráciája szertartásrendjéből maradt fenn –, és némán távozott.

Riose házigazdája távozó alakja után nézett, és érezte, hogy tanult, kissé mesterkélt udvariassága kezd megkopni. Tisztán katonai neveltetésben részesült, s az élettapasztalatait is ugyaninnen merítette. Ahogy közhelyesen mondani szokták, számtalanszor nézett már farkasszemet a halállal; ám ez a halál mindig nagyon ismerős, kézzelfogható természetű volt. Ezért hát nincsen semmi ellentmondás a tényben, hogy a Huszadik Flotta sokak által bálványozott oroszlánjának futkározni kezdett a hideg a hátán, amikor egyszerre megcsapta orrát az ódon szoba dohos, enyészettől súlyos levegője.

A tábornok rájött, hogy a polcokon sorakozó kicsiny, fekete, elefántcsont-utánzatból készült tárgyak valójában könyvek. Címeik semmit nem mondtak neki. Úgy sejtette, hogy a helyiség egyik végében álló jókora készülék igény esetén át tudná alakítani hanggá és képpé az írott könyvek tartalmát. Ő ugyan még sosem látott ilyen masinát működés közben; de hallani már hallott róla.

Egyszer azt mesélték neki, hogy réges-régen, az aranykorban, amikor a Birodalom az egész Galaxis területére kiterjedt, tíz házból kilencben voltak ilyen jelátalakítók… és persze ilyen könyvsorok.

Most azonban határok húzódtak a birodalmak között, amelyekre ügyelni kellett; a könyvekből vének szórakozása lett. És tudta: a régi napokról keringő történetek fele – a nagyobbik fele – amúgy is csak mendemonda.

Megérkezett a tea; Riose kényelmesen helyet foglalt. Ducem Barr köszöntésre emelte a csészéjét.

– Az ön tiszteletére!

– Köszönöm. És a magáéra!

– Azt beszélik, hogy ön fiatal még – jegyezte meg Ducem Barr megfontoltan. – Mennyi is? Harmincöt?

– Majdnem. Harmincnégy.

– Ez esetben – folytatta Barr, lágyan kihangsúlyozva a szavait –, legjobb, ha sajnálattal máris közlöm, hogy nincs a birtokomban semmiféle szerelmi bájital, varázsszer vagy boszorkányfőzet. Arra sem terjednek ki képességeim, hogy bármely önnek tetsző ifjú hölgy kegyeit kedvezően befolyásoljam.

– Biztosíthatom, hogy e tekintetben nem szorulok semmiféle művi segítségre, uram. – A tábornok hangjából tagadhatatlanul kicsendülő önelégültségbe némi derű vegyült. – Mondja, sokszor kérnek öntől efféle holmikat?

– Épp elégszer. Sajnálatos módon a tájékozatlan közönség hajlamos összekeverni a tudományos műveltséget a varázslással, és úgy tűnik, a szerelmi életük tart leginkább igényt a varázslók kontárkodására.

– Ez teljesen természetesnek tűnik. Én azonban más vagyok. Szerintem a tudományos műveltség egyedül arra való, hogy a segítségével nehéz kérdésekre adhassunk választ.

A siwennai komolyan fontolóra vette a hallottakat, mielőtt felelt volna.

– Ön éppúgy tévedhet, mint ők.

– Az majd elválik. – Az ifjú tábornok visszatette csészéjét kiöblösödő tartójába, mire az automatikusan újratöltötte. Kis loccsanással beleejtette a kapott ízesítőfiltert. – Árulja el, patrícius uram, kik hát ezek a varázslók? Mármint az igaziak.

Barr meglepettnek látszott a rég nem használt titulus hallatán.

– Nem léteznek varázslók – felelte.

– De hát az emberek még ma is beszélnek róluk. Siwenna tele van a róluk keringő mendemondákkal. Egész kultuszok épültek köréjük. És van valami különös kapcsolat köztük, meg az ön honfitársainak azon csoportjai között, akik a régi, letűnt napokról álmodoznak és locsognak, meg arról, amit ők szabadságnak és függetlenségnek hívnak. Az ügy akár még veszélyt is jelenthet az államra.

– Miért engem kérdez? – kérdezte az öreg a fejét csóválva. – Talán lázadásra gyanakszik, és azt hiszi, én vagyok a vezérük?

– Ugyan, dehogy! Szó sincs róla. – Riose vállat vont. – Habár, ha meggondoljuk, nem is lenne teljesen abszurd az ötlet. Az ön édesapja a maga idejében száműzött volt; ön pedig hazafi és soviniszta. Tudom, modortalanság a részemről, hogy vendég létemre felhánytorgatom ezt, sajnos azonban a feladat, ami ideszólított, mégis megköveteli. De hogy összeesküvés folyna, épp itt és most? Azt erősen kétlem. Siwennából az elmúlt három nemzedék során kivertek minden harci szellemet.

– Akkor most én is olyan modortalan házigazda leszek, amilyen illetlen vendég ön – felelte a vénember a szavaival küszködve. – Hadd emlékeztessem, hogy egyszer egy alkirály ugyanígy vélekedett a „bátortalan” siwennaiakról. Annak az alkirálynak a rendeletei tették nincstelen földönfutóvá az apámat, csináltak mártírt a fivéreimből, és hajszolták öngyilkosságba a húgomat. Mégis, ez az alkirály ugyanezen „szolgalelkű” siwennaik keze által halt szörnyű halált, méghozzá megérdemelten.

– Á, igen, és ezzel csaknem érintette is azt a kérdést, amit magam is szerettem volna szóba hozni. Három éve már, hogy nem rejtély előttem ennek a szóban forgó alkirálynak a talányos és tisztázatlan halála. Volt ugyanis a személyes testőrségében egy ifjú katona, akinek tettei felkeltették az érdeklődésemet. Ön volt az a katona, de azt hiszem, részletekre nincs is szükség.

Barr higgadt maradt.

– Nincs. Árulja el, mit kíván tőlem.

– Azt, hogy feleljen a kérdéseimre.

– Ha fenyeget, akkor nem. Elég vén vagyok már ahhoz, hogy ne ragaszkodjak túlságosan az életemhez.

– Jó uram, nehéz idők ezek – felelte Riose jelentőségteljesen –, s önnek vannak gyermekei és barátai. Van egy hazája, amelyről a múltban szeretettel és olykor dőrén beszélt. Ugyan már, ha mégis úgy döntenék, hogy erőszakhoz folyamodom, akkor sem lennék olyan botor, hogy önt célozzam meg!

– Akkor meg mit akar? – kérdezte Barr fagyosan.

Riose felemelte az üres csészéjét.

– Patrícius uram, hallgasson ide. Olyan idők járnak, amikor azok a katonák aratják a legnagyobb sikereket, akik az ünnepnapokon a császári palota területén megrendezett jelmezbálokat és díszszemléket vezénylik, meg díszkíséretként parádéznak az ő császári felségét a nyári üdülőbolygókra szállító csillogó luxushajókon. Én… én kész csődtömeg vagyok. Egy merő kudarc. Harmincnégy évesen még mindig nem vittem semmire, és nem is igen fogom. Mert, tudja, az a helyzet, hogy szeretek harcolni.

– Épp ezért küldtek ide. Az udvarban túl zűrösnek számítok. Csak a baj van velem. Az udvari etikett nem az én világom. A puszta jelenlétem is sérti az ottani piperkőc kegyenceket meg a méltóságos admirális urakat. Ahhoz azonban túlságosan jó flottaparancsnok és kapitány vagyok, hogy rövid úton megszabaduljanak tőlem, és az űrbe vessenek, mint valami hulladékot. Úgyhogy megkaptam Siwennát, ezt a lázadó, kietlen tartományt az isten háta mögötti, sivár határvidéken. A lényeg, hogy jó messze van, elég messze az udvartól, hogy mindenki elégedett legyen azzal, hogy ideküldtek.

– Szóval, most itt rostokolok. Sehol egy leverni való zendülés, és az utóbbi időben a határ menti alkirályok sem lázadoznak… Legalábbis azóta, hogy ő császári felsége dicső emlékezetű, néhai atyja példát statuált a paramayi Mountellel.

– Ő erőskezű császár volt – mormogta Barr egyetértően.

– Igen, és nekünk több hasonlóra volna szükségünk. Ő az én uram; ezt ne feledje. Az ő érdekeit védelmezem.

– De mi köze ennek a tárgyhoz? – vont vállat Barr közömbösen.

– Két szóval elárulom. A varázslók, akiket említettem, onnan kintről jönnek, a határőrségen túlról, ahol a csillagok ritkásan szétszóródva…

– „Ahol a csillagok ritkásan szétszóródva ragyognak, és mindenhová beszivárog az űr dermesztő hidege” – idézte Barr.

– Ez valamiféle költemény? – Riose a homlokát ráncolta. Úgy érezte, nem illik a pillanathoz a verselés. – Na, mindegy. Szóval, a Peremvidékről származnak… az egyetlen olyan régióból, ahol szabadon harcolhatok a császár dicsőségéért.

– Ily módon híven szolgálhatja és védelmezheti ő császári felsége érdekeit, egyszersmind kielégítheti saját, harc iránti szeretetét.

– Pontosan. Tudnom kell azonban, hogy mi ellen küzdök; és ebben segíthet nekem.

– Honnan veszi?

Riose csipegetni kezdett egy édes süteményt.

– Onnan, hogy három éve figyelemmel követek a varázslókkal kapcsolatos minden pletykát, minden mendemondát és mítoszt, minden kis hírmorzsát. És az összegyűlt könyvtárnyi információk közül mindössze két olyan egymástól független tény létezik, amelyben minden forrás egyhangúlag egyetért, ezért biztosan igaz. Az első, hogy a varázslók a Galaxis Siwennával átellenes túlvégéből érkeznek; a második pedig, hogy az ön apja egykor találkozott egy élő, igazi varázslóval, és beszélt vele.

Az öreg siwennai rezzenéstelen tekintettel meredt rá, Riose pedig folytatta.

– Jobban tenné, ha elmondaná, amit tud…

– Valóban érdekes lenne, ha elárulnék önnek bizonyos dolgokat – felelte Barr elgondolkodva. – Lehetne a saját pszichohistóriai kísérletem.

– Milyen kísérlet? – kérdezett vissza a tábornok.

– Pszichohistóriai. – Az öregember mosolya kellemetlen élt kapott. Majd hirtelen határozottsággal, mint aki döntésre jutott, hozzátette: – Jobb, ha tölt még magának teát. Hosszú történet vár önre.

Kényelmesen hátradőlt puhán kipárnázott székében. A falból áradó fény fehéres-rózsaszínes izzássá szelídült, ami még a katona kemény vonásait is meglágyította.

– Saját tudásom két különös véletlennek köszönhető – vágott bele Ducem Barr. – Az egyik, hogy apám fiaként születtem, a másik pedig, hogy ebben az országban jöttem a világra. Történetem több mint negyven évvel ezelőtt kezdődik, röviddel a nagy mészárlás után, amikor apám a déli erdőségekben bujkált menekültként, én pedig az alkirály személyi flottájában dolgoztam tüzérként. Mellesleg, ugyanaz az alkirály volt ő, aki a mészárlást elrendelte, és aki utána oly kegyetlen halállal lakolt.

Barr zordan elmosolyodott az emlékre, és folytatta.

– Atyám a Birodalom patríciusa és Siwenna szenátora volt. Onum Barrnak hívták.

– Nagyon jól ismerem a száműzetése körülményeit – vágott közbe Riose türelmetlenül. – Nem szükséges részletekbe bocsátkoznia.

A siwennai ügyet sem vetett rá, hanem zavartalanul folytatta.

– A száműzetése alatt egyszer egy idegen vándor tért be hozzá, hogy a segítségét kérje; egy kalmár a Galaxis széléről; egy fiatalember, aki különös akcentussal beszélt, mit sem tudott a közelmúlt eseményeiről, és személyes erőpajzs védelmezte.

– Személyes erőpajzs? – kerekedett el Riose szeme. – Miről beszél? Nem csak képzelődik? Miféle generátor lehet elég erős ahhoz, hogy egyetlen ember méretére összesűrítsen egy erőtérpajzsot? Jóságos Galaxis, talán csak nem hordozott magával egy kis kerekes kocsin egy ötezer kilotonnás atomerőművet?

– Ő az a varázsló, akiről az elsuttogott történeteket és legendákat hallhatta. A „varázsló” nevet nem könnyű kiérdemelni. Olyan kicsi generátora volt, hogy nem is látszott, de ön a legerősebb kézifegyverrel se tudott volna egy karcolást se ejteni a pajzsán, abban biztos lehet.

– Hát ennyi lenne az egész történet? A varázslók legendája tényleg egy szenvedéseitől és száműzetésétől megtört vénember zagyva és összefüggéstelen locsogásából született volna?

– A varázslókról keringő történetek jóval megelőzték az atyám idejét, uram. Bizonyíték pedig kézzelfoghatóbb is akad. Miután távozott az apámtól, ez az emberek által varázslónak nevezett kalmár meglátogatott egy techet a városban, ahová az apám iránymutatása alapján jutott el, és egy ugyanolyan típusú személyi erőpajzs-generátort hagyott nála, amilyet maga is viselt. Azt a pajzsot utóbb az apám visszaszerezte, miután a véres kezű alkirály halálát követően visszatért száműzetéséből. Hosszú időbe telt felkutatnia…

– Egyébként pedig ott lóg ön mögött a falon, uram. Sajnos, már nem működik. Soha nem is működött, csak az első két napon; de ha jobban megnézi, látni fogja, hogy soha senki nem tervezett ilyesmit a Birodalomban.

Bel Riose a homorú falon függő fémláncöv felé nyúlt. Az halk cuppanással vált el a faltól, ahogy a szerény adhéziós mező megtört az érintése nyomán. Figyelmét az öv közepén lévő diónyi ellipszoid kidudorodás vonta magára.

– Ez… – kezdte.

– Igen, ez volt a generátor – bólintott Barr. – De csak volt. Mára megfejthetetlenné vált a működése titka. A szubelektronikus vizsgálatok tanúsága szerint az egész egyetlen fémdarabbá olvadt össze, és a diffrakciós mintázat leggondosabb tanulmányozása révén sem lehet megállapítani, milyen különálló részek alkották a fúzió előtt.

– Ezek szerint az ön „bizonyítékát” továbbra sem támasztja alá semmi üres szavaknál kézzelfoghatóbb dolog.

Barr vállat vont.

– Ön kérte, hogy mondjam el, amit tudok, és burkoltan még azzal is fenyegetőzött, hogy ha kell, erővel csikarja ki belőlem. Mit bánom én, ha most kételkedik a szavamban. Akarja, hogy befejezzem?

– Folytassa! – szólt rá a tábornok a kelleténél kissé nyersebben.

– Apám halála után én vittem tovább a kutatómunkáját, és azután a segítségemre sietett az imént említett második véletlen, mivel Hari Seldon jól ismerte Siwennát.

– És ki az a Hari Seldon?

– Hari Seldon tudós volt IV. Daluben császár uralkodása idején. Pszichohistorikus volt; méghozzá a legutolsó és legnagyobb mind közül. Egyszer ellátogatott ide, amikor Siwenna még a tudományok és művészetek fellegvárának, valamint nagy kereskedelmi központnak számított.

– Hmmm – dünnyögte Riose gúnyosan. – Melyik az a hanyatló bolygó, amely ne állítaná magáról, hogy egykor a túláradó bőség virágzó földje volt?

– Én a két évszázaddal ezelőtti időkről beszélek, amikor a császár még a Galaxis legtávolabbi csillaga fölött is uralkodott; amikor Siwenna a civilizált belső területekhez tartozott, és nem volt ilyen félig-meddig barbár szintre süllyedt határtartomány. Hari Seldon már akkor előre látta a császári és birodalmi hatalom hanyatlását, és az egész Galaxis idővel elkerülhetetlenné váló elvadulását.

Riose hirtelen felnevetett.

– Előre látta? Hát, akkor rosszul látta, kedves tudós uram. Mert gondolom, annak tekinti magát. Nos, én mondom: a Birodalomnak ma nagyobb a hatalma, mint az elmúlt ezer évben bármikor. Elvakította tán öreg szemét a határvidék hideg és sötét sivársága? Javaslom, hogy alkalomadtán majd jöjjön, látogasson el a belső világokra, ahol megtapasztalhatja a központ melegét és gazdagságát.

Az öregember komor ünnepélyességgel rázta meg a fejét.

– A vérkeringés először mindig a végtagokban szűnik meg. Beletelik némi időbe, amíg a szívig hatol a kórság. Vagyis, amíg mindenki számára láthatóvá és nyilvánvalóvá válik a baj, és nem az a rejtett métely többé, amely már vagy másfél évezrede emészti belülről.

– Szóval, ha jól értem, ez a Hari Seldon előre megjósolta, hogy az egész Galaxis mindenestül barbárságba süllyed – élcelődött Riose. – Hát utána mit tett?

– Létrehozott két Alapítványt a Galaxis két átellenes végében… a legjobbak, a legfiatalabbak, a legerősebbek Alapítványait, hogy ott növekedjenek, sokasodjanak és fejlődjenek. Gondosan megválasztotta a világukat, ahogy az időzítésre és a környezetükre is nagy figyelmet fordított. Mindent úgy rendezett el, hogy a jövőben, amint a pszichohistória kérlelhetetlen matematikai egyenletei előre jelezték, bekövetkezzen a birodalmi civilizációtól való korai elszigetelődésük, és fokozatosan kicsírázhasson bennük a Második Galaktikus Birodalom magja… ezáltal pedig harmincezer évről mindössze egy évezredre csökkenjen az elkerülhetetlen barbárság interregnuma.

– De ön hol szerzett tudomást minderről? Úgy tűnik, behatóan ismeri a kérdést.

– Ez nem így van, és soha nem is volt így – felelte a patrícius higgadtan. – Pusztán fáradságos munkával összeillesztettem az apám, valamint részben a jómagam által felfedezett bizonyítékokat. Az elmélet alapja elég ingatag, és a felépítményen tátongó jókora hézagokat is csak a romantikus képzelet töltheti ki. De meg vagyok róla győződve, hogy lényegét tekintve igaz, amit mondok.

– Hát, elég könnyen meggyőzte magát.

– Valóban? Negyvenévnyi kutatómunkámba telt.

– Hmm. Negyven év! Szerintem én negyven nap alatt tisztáztam volna a kérdést. Ami azt illeti, azt hiszem, tényleg utána kellene járnom a dolognak. De én másképp fognék hozzá.

– Mégis hogyan?

– A legkézenfekvőbb módon. Lehetnék felfedező. Megkereshetem ezt az Alapítványt, amelyről beszél, és a saját szememmel szemügyre vehetem. Azt mondja, kettő is van?

– A feljegyzések kettőről beszélnek. De az eddig talált bizonyítékok csak az egyik létezését támasztják alá, ami valahol érthető is, hiszen a másik a Galaxis hossztengelyének túlsó, átellenes végén található.

– Hát, akkor meglátogatjuk a közelebbit. – A tábornok már talpon is termett, és megigazította az övét.

– Tudja, merre kell menni? – kérdezte Barr.

– Bizonyos mértékig. Az utolsó előtti alkirály feljegyzéseiben… tudja, azéban, akit olyan hatékonyan sikerült eltennie láb alól… gyanús történetek találhatók a külső területek barbárjairól. Ami azt illeti, az egyik lányát feleségül is adta egy barbár herceghez. Úgyhogy valahogy csak megtalálom az utam. – Kezet nyújtott az öregnek. – Köszönöm a szíves vendéglátást!

Ducem Barr az ujjaival megérintette a felé nyújtott kezet, és szertartásosan meghajolt.

– Nagyon megtisztelt a látogatásával.

– Ami pedig az öntől kapott információkat illeti – folytatta Bel Riose –, tudni fogom, hogyan köszönjem meg, amikor majd visszatérek.

Ducem Barr udvariasan kikísérte vendégét a bejárati ajtóig, és halkan azt mormogta a távolodó gépjármű után:

– Ha visszatér egyáltalán.

2:

A VARÁZSLÓK

ALAPÍTVÁNY… Negyvenévi terjeszkedés után az Alapítványnak szembe kellett néznie a Riose jelentette fenyegetéssel. Hardin és Mallow hősi napjai azonban a múlt ködébe vesztek, és velük az a bizonyos dacos merészség és eltökéltség is odalett…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Négyen ültek az elkülönített szobában, amelyet senki nem közelíthetett meg. A négy férfi gyors pillantást váltott egymással, majd hosszan meredtek az őket elválasztó asztalra. Az asztalon négy üveg és ugyanannyi telitöltött pohár várakozott, de egyikük sem nyúlt hozzájuk.

Azután az ajtóhoz legközelebb ülő alak kinyújtotta a karját, és lassú ritmusban dobolni kezdett az asztallapon.

– Meddig fogunk még itt ülni és merengeni? – kérdezte aztán. – Nem mindegy, hogy ki beszél elsőként?

– Akkor kezdje maga – bólintott a vele szemközt ülő nagydarab férfi. – Hiszen magának kellene a legjobban aggódnia.

Sennett Forell halkan és örömtelenül kuncogott.

– Csak mert azt hiszik, én vagyok a leggazdagabb? Nos… Vagy azt várják talán, hogy úgy folytassam, ahogy elkezdtem? Remélem, nem feledkeznek meg róla, hogy az én saját kereskedőflottám csípte el a járőrhajójukat.

– Önnek van a legnagyobb flottája és a legjobb pilótái – jegyezte meg a harmadik jelenlévő –, ami ugyanazt jelenti, csak más szavakkal: hogy maga a leggazdagabb. Óriási volt a kockázat; és bármelyikünk számára csak még nagyobb lett volna.

Sennett Forell újra felkuncogott.

– A kockázatvállalás olyan adottságom, amit még az apámtól örököltem. Végtére is, a kockázat lényege, hogy a nyereség igazolja azt. Ezzel kapcsolatban önök is tanúsíthatják, hogy az ellenség hajóját anélkül sikerült bekerítenünk és foglyul ejtenünk, hogy mi magunk veszteséget szenvedtünk volna, vagy figyelmeztethetett volna másokat.

Azt, hogy Forell távoli, oldalági rokona a néhai nagy Hober Mallow-nak, Alapítvány-szerte nyíltan elismerték. Csendben, de ugyanilyen széles körben fogadták el azt is, hogy ő Mallow törvénytelen fattya.

A negyedik férfi lopva körbepislogott apró szemével. Vékony ajkai közül sziszegve kúsztak elő a szavak:

– Azért nem kell rögtön diadalmámorban úsznunk, hogy elfogtuk ezt a kis hajót. Ezzel valószínűleg csak még inkább feldühítjük azt a fiatalembert.

– Gondolja, hogy szüksége van külön ösztönzésre? – kérdezte Forell gúnyosan.

– Szerintem igenis van, és ez megkíméli őt a fáradságtól, hogy magának kelljen ürügyet találnia – folytatta a negyedik férfi megfontoltan. – Hober Mallow más módszerrel dolgozott. Ahogy Salvor Hardin is. Ők hagyták, hogy mások lépjenek az erőszak bizonytalan útjára, miközben ők maguk szép csendben és biztosan manővereztek a cél felé.

Forell vállat vont.

– Ez a hajó igazolta az értékét. Az indítékok olcsók, és mi szép haszonnal adtunk túl ezen. – Ebben a megállapításban egy született kereskedő elégedettsége rejlett. – A fiatalember a régi Birodalom szülötte – tette hozzá.

– Ezt már tudtuk – dörmögte a második, nagydarab fickó elégedetlenül.

– Csak sejtettük – javította ki Forell finoman. – Ha valaki hajókkal és vagyonnal érkezik, baráti szándékkal lép fel, és kedvező kereskedelmi ajánlatokat tesz, akkor a józan ész is azt diktálja, hogy ne legyünk ellenségesek vele, amíg be nem bebizonyosodik, hogy a haszon ígéretének álarca mögött álnokság lapul. Most viszont…

A harmadik férfi enyhén siránkozó hangon szólalt meg.

– Még óvatosabbnak kellett volna lennünk. Hamarabb is rájöhettünk volna, mielőtt még hagyjuk szabadon távozni. Az lett volna a legbölcsebb lépés.

– Ez a lehetőség is felmerült, de aztán elvetettük – emlékeztette Forell, és kézmozdulatával jelezte, hogy végleg lezártnak tekinti ezt a kérdést.

– A kormány erőtlen és tehetetlen – panaszkodott a harmadik. – A polgármester meg egy idióta.

A negyedik férfi végighordozta tekintetét három társán, és kivette a szivarcsonkot a szája szegletéből. Laza mozdulattal a jobb kezénél nyíló résbe dobta, ahol az hangtalan villanással atomjaira bomlott.

– Bízom benne, hogy az utoljára felszólaló úriember pusztán megszokásból beszélt – szólalt meg maró gúnnyal. – Érdemes lenne észben tartanunk, hogy mi vagyunk a kormány.

Egyetértő mormogás volt a válasz.

A negyedik férfi az asztalra szegezte apró szemét.

– Nos, akkor talán hagyjuk is a kormánypolitikát. Ez a fiatalember… ez az idegen akár potenciális vevő is lehetett volna. Volt már nem egy hasonló eset. Önök mindhárman igyekeztek hízelgéssel rávenni egy előszerződésre. Pedig megállapodtunk – kölcsönös bizalmi alapon, úriemberekként –, hogy nem teszünk ilyet. Önök mégis megpróbálták.

– Ahogy ön is! – morogta a második férfi.

– Tudom – bólintott a negyedik higgadtan.

– Akkor felejtsük el, hogy mit kellett volna korábban tennünk – vágott közbe Forell türelmetlenül –, és folytassuk inkább azzal, hogy mit kellene tennünk most. Mert akárhogyan is, mit érünk el azzal, ha börtönbe zárjuk vagy megöletjük? Nos? Hiszen még most sem tudjuk biztosan, hogy mik a szándékai, és a legrosszabb esetben sem pusztíthatunk el egy Birodalmat azzal, ha egy emberét eltesszük láb alól. Ki tudja, talán egész hajóflották várakoznak bevetésre készen, ha ő nem térne vissza.

– Pontosan! – értett egyet a negyedik férfi. – De halljuk, mit talált abban az elfogott hajóban? Túl öreg vagyok én már ennyi szócsépléshez.

– Pár szóban összefoglalhatom – felelte Forell komoran. – A parancsnoka egy császári tábornok, vagy valami hasonló; nem tudom, ott náluk milyen rangnak felel ez meg. Úgy hallottam, fiatalsága ellenére már bizonyította rendkívüli katonai képességeit, az emberei pedig valósággal bálványozzák őt. Elég regényes karriert futott be. A róla keringő történetek fele kétségtelenül lódítás, de így is afféle csodafiútípusnak tűnik.

– Ki szerint? – firtatta a második férfi.

– Az elfogott hajó legénysége szerint. Tudják, az összes nyilatkozatukat felvettem mikrofilmre, és elzártam biztos helyre. Ha szeretnék, később majd megnézhetik mindet. Vagy akár beszélhetnek az emberekkel is, ha szükségesnek ítélik. De a lényeget elmondtam.

– Hogy szedte ki belőlük? Honnét tudja, hogy az igazat mondják?

Forell a homlokát ráncolta.

– Nem finomkodtam, uram. Alaposan elláttam a bajukat, kaptak igazságszérumot, és kíméletlenül bevetettem a pszichoszondát is. Beszéltek, mint a kisangyal. Nyugodtan hihet nekik.

– A régi időkben – szólalt meg a harmadik férfi hirtelen oda nem illően – tiszta pszichológiát alkalmaztak volna. Tudja, fájdalommentes, de holtbiztos. A csalás esélye kizárt.

– A régi időkben sok minden a rendelkezésünkre állt – jegyezte meg Forell szárazon. – Most viszont már új idők járnak.

– De mit akart itt egyáltalán ez a tábornok, ez a romantikus csodafiú? – firtatta ismét a negyedik férfi. Volt valami kitartó konokság abban, ahogy nem hagyta másra terelni a szót, és folyton visszatért az eredeti kérdéshez.

Forell metsző pillantást vetett rá.

– Gondolja, hogy beavatta a legénységét az államügyek részleteibe? Nyilván nem. Fogalmuk sem volt az útja céljáról. E tekintetben semmit nem sikerült kiszednem belőlük, pedig a Galaxis a tanúm, én igazán megpróbáltam.

– Akkor nem marad más…

– …mint hogy saját magunk vonjuk le a következtetéseinket, természetesen. – Forell újra halkan dobolt az ujjaival. – Ez a fiatalember a Birodalom katonaságának vezető tisztje, mégis azt színlelte, hogy ő csak egy távoli csillag jelentéktelen hercegecskéje a Peremvidék valami eldugott zugából. Ez már önmagában is megerősítheti a gyanúnkat, hogy bármi is a valódi indítéka, nem válna a javára, ha a tudomásunkra hozná. Figyelembe véve a foglalkozását és azt, hogy a Birodalom az apám idejében egyszer már belefolyt egy ellenünk irányuló támadásba, a lehetőségek máris elég baljósak. Az az első támadás végül kudarcba fulladt. Kétlem, hogy a Birodalom szívébe loptuk volna magunkat ezzel.

– Nincs semmi olyasmi a vallomásokban, ami bizonyossá tenné a dolgot? – kérdezte a negyedik férfi óvatosan. – Nem titkol előlünk semmit?

– Nem is tehetném – felelte Forell őszintén. – Innentől kezdve szóba sem jöhet az üzleti rivalizálás kérdése. Muszáj egyesítenünk az erőinket.

– Hazafiság? – kérdezte a cérnahangú harmadik megvetően.

– Pokolba a hazafisággal! – mondta Forell halkan. – Gondolja, hogy egy árva neutrínónyit is érdekel az eljövendő Második Birodalom? Gondolja, hogy kockára tennék akár egyetlen kereskedelmi küldetést is, csak hogy egyengessem az útját? De azt ugye nem hiszi, hogy egy császári hódítás jót tenne az üzletemnek, vagy akár az önökének? Ha a Birodalom győzne, akadna épp elég sóvár dögkeselyű, amely a jussát követelné a hadizsákmányból.

– És mi lennénk a zsákmány – tette hozzá a negyedik férfi szárazon.

A második férfi ekkor megtörte addigi hallgatását, és dühösen megmozdult a székében, hogy az megreccsent tekintélyes súlya alatt.

– De miért beszélünk erről egyáltalán? A Birodalom nem győzhet, nem igaz? Hiszen Seldon biztosított róla, hogy végül mi hozzuk majd létre a Második Birodalmat. Ez csupán egy újabb válság. Ez előtt már hármat átvészeltünk.

– Csak egy újabb válság, igen! – tűnődött Forell. – Csakhogy… az első kettőnél itt volt nekünk Salvor Hardin, hogy átvezessen minket rajtuk; a harmadiknál pedig Hober Mallow. De kire számítsunk most?

Komoran végignézett a társain, majd folytatta: – Seldon pszichohistóriai törvényei, amelyekre oly megnyugtató érzés támaszkodnunk, valószínűleg számolnak egy járulékos változóval, vagyis az alapítványi lakosság kezdeményezőkészségével. Tudják: „Segíts magadon, és Seldon törvényei is megsegítenek.”

– Vagy itt egy másik velős mondás is magának – jelentette ki a harmadik férfi. – „Az idők szava majd megteremti a maga emberét.”

– Erre nem számíthatunk, legalábbis nem teljes bizonyossággal – mordult fel Forell. – Nekem most úgy tűnik, a helyzet a következő. Ha tényleg ez a negyedik válság, akkor Seldon bizonyosan előre látta ezt. Ha viszont így áll a dolog, akkor igenis legyőzhetjük, csak meg kell találnunk a módját.

– A Birodalom jelenleg erősebb nálunk; mindig is az volt. Ám ez az első alkalom, hogy a közvetlen támadásától kell tartanunk, így csak most vált szörnyen fenyegetővé ez az erőfölény. Ha mégis felülkerekedhetünk rajta, akkor azt az összes múltbeli válsághoz hasonlóan nem nyers erőszakkal, hanem valami más módon érhetjük csak el. Meg kell találnunk az ellenség gyenge pontját, és ott kell lesújtanunk rá.

– De mégis, mi lenne az a gyenge pont? – kérdezte a negyedik férfi. – Van valami elképzelése? És ha igen, hajlandó beavatni minket is?

– Fogalmam sincs. Épp erre akartam kilyukadni. Múltunk nagy vezetői mindig megtalálták ellenségeik gyenge oldalát, és azt vették célba. Most viszont…

Tanácstalanság érződött a hangjában, és egy pillanatig senki sem vállalkozott rá, hogy megjegyzést fűzzön az elhangzottakhoz.

– Kémekre van szükségünk – állapította meg végül a negyedik férfi.

– Így van! – fordult feléje Forell izgatottan. – Nem tudom, mikor fog a Birodalom támadni. De talán még maradt időnk.

– Hober Mallow személyesen lépett be a császári felségterületre, hogy kikémlelje őket – vetette fel a második férfi.

De Forell tagadólag megrázta a fejét.

– Csak ne olyan hevesen! Egyikünk sem fiatal már, mindannyian belefásultunk a sok bürokratikus irodamunkába. Olyan fiatalokra van szükségünk, akik jelenleg is a terepen munkálkodnak…

– A független kereskedőkre céloz? – kérdezte a negyedik férfi.

Forell bólintott, és magában suttogva hozzátette:

– Ha még nem késő…

3:

A HALOTT KÉZ

A szobában bosszúsan fel-alá járkáló Bel Riose megtorpant, és reménykedve nézett érkező segédtisztjére.

– Van bármi hír a Kis Csillagról?

– Semmi, uram. A kiküldött felderítőcsapat átfésülte érte az egész űrszektort, de a műszerek nem érzékeltek semmit. Yume parancsnok jelentette, hogy a flotta készen áll az azonnali megtorló támadásra.

A tábornok megrázta a fejét.

– Nem, egy járőrhajó miatt ne. Még ne. Mondja meg neki, hogy duplázza meg a… Várjon! Majd én megírom az üzenetet. Rejtjeleztesse, és továbbítsa az ultrarövidhullámú sugárral.

Beszéd közben már kezdte is leírni az utasítást, és kisvártatva várakozó tisztje elé lökte a papírcetlit. – Megérkezett már a siwennai?

– Még nem, uram.

– Legyen rá gondja, hogy amint megjelenik, tüstént kísérjék elém.

A segédtiszt katonásan tisztelgett, és lelépett. Riose folytatta a fel-alá járkálást, mint valami ketrecbe zárt vadállat.

Amikor másodszor is nyílt az ajtó, Ducem Barr állt a küszöbön. Az őt kísérő segédtiszt nyomában lassan belépett az ízléstelenül berendezett szobába, amelynek mennyezetét a Galaxis díszes holografikus modellje ékesítette, és amelynek közepén Bel Riose várta tábornoki egyenruhában.

– Jó napot, patrícius! – A tábornok a lábával feléje tolt egy széket, és egy kézlegyintéssel kihessegette a segédtisztet a szobából.

– Ez az ajtó zárva marad, amíg én ki nem nyitom! – szólt utána.

Szétvetett lábbal, a háta mögött összekulcsolt kézzel megállt a siwennai előtt, és lassan, elgondolkodva billegett a sarkán. Végül nyíltan nekiszegezte a kérdést:

– Patrícius, hű alattvalója ön a császárnak?

Barr, aki mindaddig egykedvű hallgatásba burkolózva várakozott, erre semmitmondóan felvonta a szemöldökét.

– Nincs okom szeretni a császári uralmat.

– Ami persze távolról sem ugyanaz, mintha áruló lenne.

– Igaz. De hasonlóképpen, a puszta tény, hogy valaki nem áruló, még távolról sem ugyanaz, mintha aktív támogatója lenne a rendszernek.

– Rendes körülmények között ez is igaz. De ha jelenleg megtagadná tőlünk a segítséget, azt már igenis árulásnak tekintenénk, és akként is kezelnénk – figyelmeztette Riose megfontoltan.

Barr összevonta a szemöldökét.

– Tartogassa a fenyegetéseit a beosztottjainak! Nekem az is elegendő, ha egyszerűen megmondja, mit kíván tőlem, és mire van szüksége.

Riose leült, és keresztbe tette a lábát.

– Barr, fél éve már folytattunk egy eszmecserét.

– A maga varázslóiról?

– Igen. Emlékszik még, mit mondtam, hogy mit szándékozok tenni?

Barr bólintott. Keze ernyedten pihent az ölében.

– Azt tervezte, hogy a saját tanyájukon keresi fel őket, és az elmúlt négy hónapban úton volt. Nos, megtalálta őket?

– Hogy megtaláltam-e? – fakadt ki Riose. A szája beszéd közben keskeny vonallá préselődött. Úgy tűnt, csak nagy erőfeszítések árán állja meg, hogy ne csikorgassa a fogát. – Patrícius, azok nem varázslók, hanem eleven ördögök! És ez nem holmi tévhit; olyan biztos, mint hogy itt vagyunk, és nem egy távoli galaxisban. Gondolja csak el! Egy apró, alig zsebkendőnyi világ, olyan szánalmasan szegényes erőforrásokkal, oly csekély hatalommal a kezében, és annyira gyér lakossággal, hogy az a messzi Sötét Csillagok poros tartományaiban a legeldugottabb és legvisszamaradottabb világoknak sem volna elegendő. Ennek ellenére büszke és becsvágyó emberek lakják, akik szép csendben, de módszeresen a galaktikus uralomról álmodnak.

– Ráadásul annyira nagyon biztosak önmagukban, hogy még csak nem is sietnek. Lassan, egykedvűen haladnak. Szükségszerű évszázadokban gondolkodnak. Ráérősen kebeleznek be világokat, és ráérős lustasággal terjesztik ki egész naprendszerekre hatalmukat.

– És sikerrel járnak. Nincs senki, aki megállítaná őket. Mocskos kereskedőbrigádjuk csápjai olyan távoli rendszereket is körülfonnak, ahová a játék hajóik már nem is merészkednek. Kereskedőik – mert ügynökeik így nevezik magukat – sok parszeknyi mélységig behatolnak a külső régiókba.

– Mindebből mennyi a bizonyosság, és mennyit mondat önnel a puszta harag? – szakította félbe Ducem Barr a dühös szóáradatot.

A katona visszanyerte a lélegzetét, és higgadtabban folytatta.

– Engem nem vakítanak el az indulataim. Higgye el, jártam olyan világokon, amelyek közelebb vannak Siwennához, mint az Alapítványhoz, és amíg a Birodalom ott csak távoli mítosz, addig a kereskedők léte az eleven valóság. Még minket is ilyen kereskedőknek hittek.

– Maga az Alapítvány mondta, hogy a célja a Galaxis feletti uralom?

– Mondta!? – Rioséban ismét fellángolt a düh. – Nem az a kérdés, hogy mit mondtak. A hivatalnokok nem árultak el egyetlen szót sem. Ők kizárólag az üzletről tárgyaltak. De beszéltem közemberekkel. Megismerkedtem a lakosság elképzeléseivel; szembesültem leplezetlen „elhivatottságukkal”, azzal, hogy milyen nyugalommal veszik tudomásul a nagyszerű jövő ígéretét. Olyasmi ez, amit nem lehet elrejteni; de valójában meg sem próbálják titkolni általános optimizmusukat.

A siwennairól nyíltan lerítt egyfajta csendes elégedettség.

– Talán ön is felfigyelt rá… Eleddig úgy tűnik, egészen pontosan követik tapasztalatai a fáradságosan összegyűjtött csekély információmorzsák alapján általam rekonstruált eseményeket.

– Semmi kétség, elismerésre méltó az éleslátása és elemzőképessége – felelte Riose maró gúnnyal. – Egyszersmind ékesen bizonyítja, hogy egyre nagyobb veszély leselkedik ő császári felsége birtokaira.

Barr egy vállrándítással jelezte közönyét, Riose pedig hirtelen előrehajolt, hogy megragadja az öregember vállát, és furcsa ellágyulással nézett az arcába.

– Csak semmi vállvonogatás, patrícius uram! Nem kívánok barbár lenni. Ami engem illet, a siwennaiak Birodalom iránti öröklött ellenségességét gyűlöletes tehernek tartom, és minden rendelkezésemre álló eszközzel azon leszek, hogy eltöröljem. De én csak a katonai területeken vagyok illetékes, és nem szabad beavatkoznom a polgári ügyekbe. Ha úgy tennék, azzal csak azt érném el, hogy tüstént visszarendeljenek, és akkor nem vennék semmi hasznomat. Belátja ezt? Igen. Tudom, hogy érti, amit mondok. Akkor hát magunk között tekintsük elintézettnek a negyven évvel ezelőtti rémtetteket, rendben? Hiszen ön saját kezűleg fizetett meg értük a felelősnek, és így fátylat is boríthatunk az egészre. Őszintén beismerem, hogy szükségem van a segítségére.

A fiatalember hangja csupa sürgetés volt, Ducem Barr azonban szelíden, de határozottan nemet intett a fejével.

Riose esdeklőre fogta.

– Nem érti, patrícius uram, és kétlem, hogy meg tudom értetni önnel. Nem érvelhetek az ön szempontjai szerint. Maga a tudós, nem én. De annyit mondhatok: bármit gondol is a Birodalomról, el kell ismernie nagyszerű érdemeit. Fegyveres erői, ha olykor el is követtek kisebb, elszigetelt bűntetteket, összességében mindig a béke és civilizáció szolgálatában álltak. A császári flotta hozta létre a Pax Imperiumot, a birodalom békéjét, ami évezredeken át uralkodott az egész Galaxisban. Nyugodtan állítsa szembe a Birodalom nap és űrhajó emblémája alatti béke évezredeit az azt megelőző csillagközi anarchia évezredeivel! Gondolja meg, micsoda háborúk dúltak, mennyi pusztítás és rombolás zajlott azokban a régi időkben, és árulja el, a Birodalom, minden hibája ellenére, nem méltó-e a fennmaradásra.

– Vegye tekintetbe – folytatta erélyesen –, hogy a Galaxis külső Peremvidéke mivé züllött napjainkra, miután leszakadtak rólunk és kivívták függetlenségüket. És tegye fel magának a kérdést, hogy hajlandó volna-e holmi kicsinyes bosszú kedvéért lezülleszteni Siwennát, ezt a hatalmas hajóhad oltalma alatt álló tartományt jelenlegi pozíciójából egy barbár Galaxis barbár világainak szintjére, amelyek töredékes függetlenségük ellenére mindinkább lesüllyednek a nyomorba.

– Ilyen rossz a helyzet, és ennyire küszöbön áll? – mormolta a siwennai.

– Nem – ismerte el Riose. – Semmi kétség, mi akkor is biztonságban lennénk, ha négyszer annyi ideig élnénk. De én a Birodalomért harcolok; érte, és egy olyan katonai hagyományért, amely olyasmit jelent nekem, amit nem adhatok át önnek. Én a birodalmi intézményre épülő katonai hagyományt szolgálom.

– Kezd egyre inkább a miszticizmus talajára tévedni, én pedig mindig is úgy tapasztaltam, hogy nem tudok mit kezdeni mások miszticizmusával.

– Nem számít. Attól még ugyanúgy megértheti a veszélyt, amit ez az Alapítvány jelent.

– Hiszen én voltam az, aki rávilágítottam arra a – magát idézve – veszélyre, mielőtt egyáltalán útnak indult Siwennából.

– Akkor nyilván belátja, hogy már csírájában el kell fojtani, különben talán sosem sikerül. Már azelőtt ismerte ezt az Alapítványt, hogy bárki közülünk akár csak hírét hallotta volna. Többet tud róla, mint bárki más a Birodalomban. Valószínűleg azzal is tisztában van, hogy mi a legkedvezőbb támadási stratégia ellene; és minden bizonnyal előre figyelmeztethet a lehetséges ellenlépéseiről. Gyerünk, ne kéresse magát! Legyen a barátom.

Ducem Barr felkelt a székéből, és tompa hangon így szólt:

– Az a segítség, amit én nyújtani tudnék önnek, nem ér semmit. Úgyhogy fáradhatatlan unszolásának engedve, szabadon a rendelkezésére bocsátom.

– Azt majd én eldöntöm, hogy mennyit ér.

– Nem, én komolyan beszélek. A Birodalom minden hatalma is kevés lenne, hogy összezúzza ezt a törpe világot.

– Miért? – Bel Riose szeme ádázul villogott. – Nem, maradjon a helyén! Majd én szólok, amikor távozhat. Szóval, miért? Nagyon téved, ha azt hiszi, hogy alábecsülöm ezt az ellenséget, amelyet felfedeztem. Patrícius… a visszautamon elveszítettem egy hajót – vallotta be vonakodva. – Nincs rá bizonyítékom, hogy az Alapítvány kezére került; de azóta sem sikerült rátalálnunk, és ha pusztán balesetről lenne szó, útközben kétségtelenül felfedeztük volna a hajóroncs maradványait. Nem komoly a veszteség, a bolhacsípés tizedrészével sem ér fel, de ha úgy nézem, azt is jelentheti, hogy az Alapítvány máris ellenségesen lépett fel. Ez a lelkes tettvágy, és a körülmények ilyen nyilvánvaló semmibevétele olyan titkos erőkre utalhat, amelyekről mit sem tudok. Segítene hát nekem azzal, hogy választ ad legalább egy konkrét kérdésre? Mekkora a haderejük?

– Halvány fogalmam sincs róla.

– Akkor hát magyarázza el a saját szavaival! Miért mondta az imént, hogy a Birodalom nem képes legyőzni ezt a kicsiny ellenséget?

A siwennai újra visszaült a helyére, és elfordult Riose mereven bámuló tekintetétől. A szavak súlyosan hagyták el az ajkát.

– Azért mondtam, mert mélyen hiszek a pszichohistória alapelveiben. Különös tudomány az. Egyetlen ember, Hari Seldon keze alatt teljes matematikai érettségre jutott, és vele együtt meg is halt, mivel azóta egyetlen ember sem volt képes teljesen átlátni és felhasználni minden bonyolult részletét. Ám az alatt a rövidke időszak alatt mégis a leghatásosabb eszköznek bizonyult az emberiség tanulmányozására, amit valaha feltaláltak. Bár a látszatát is kerülte annak, hogy képes volna az egyes személyek cselekedeteit megjósolni, ugyanakkor megfogalmazott olyan pontos szabályszerűségeket, amelyek matematikai elemzések és extrapolációk révén előre jelezhetik és irányíthatják nagy embercsoportok tömeges cselekvését és viselkedését.

– Szóval akkor…

– Seldon és a munkacsoportja pontosan ezt a pszichohistóriát alkalmazta, felhasználva annak teljes eszköztárát, hogy létrehozza az Alapítványt. A tudatosan megválasztott hely, idő és körülmények matematikailag, vagyis elkerülhetetlenül összeesküdnek a Második Galaktikus Birodalom létrehozására.

Riose hangja megremegett felháborodásában.

– Úgy érti, hogy ezzel a tudománnyal előre megjósolhatta, hogy megtámadom az Alapítványt, és ezt meg ezt a csatát ilyen meg ilyen okból elveszítem?! Azt próbálja bemesélni nekem, hogy én csak egy ostoba robot vagyok, amely előre meghatározott utat követve, vakon a vesztébe rohan?!

– Dehogyis! – tiltakozott az öreg patrícius élesen. – Megmondtam már, hogy ennek a tudománynak semmi köze az egyéni cselekedetekhez. Csak a folyamatok nagyobb, átfogó képét láttatja előre.

– Vagyis a történelmi szükségszerűség zsarnoki istennőjének a karmai között vagyunk.

– A pszichohistóriai szükségszerűségé – javította ki Barr szelíden.

– És ha élek a szabad akaratom kínálta előjoggal? Ha úgy döntök, hogy csak jövőre fogok támadni, vagy egyáltalán nem is támadok? Mennyire rugalmas ez az istennő? Milyen találékony?

Barr vállat vont.

– Támadjon most vagy soha; egyetlen hajóval vagy a Birodalom teljes flottájával; katonai erővel vagy gazdasági nyomással; nyílt hadüzenettel vagy alattomos rajtaütéssel. Tegyen, amit csak kíván, korlátlanul gyakorolva szabad akaratát. Akkor is veszíteni fog.

– Hari Seldon halott keze által?

– Az emberi viselkedés matematikai tudományának halott keze által, amelyet nem lehet sem megállítani, sem eltéríteni, sem késleltetni.

Holtpontra jutott a beszélgetés; farkasszemet néztek egymással, amíg végül a tábornok hátrált meg.

– Elfogadom a kihívást – mondta egyszerűen. – Egy halott kéz ereje egy élő akarat ellen. Lássuk, melyik győz!

4:

A CSÁSZÁR

II. CLEON, közismert néven a „Nagy Cleon”. Az Első Birodalom utolsó erőskezű császára; jelentőségét fokozza a hosszú uralkodása alatt felvirágzó politikai és művészeti reneszánsz. A romantikus hagyomány azonban leginkább a Bel Rioséval való kapcsolata révén ismeri, és a közember számára ő egyszerűen csak „Riose császára”. Nem szabad hagyni, hogy az uralkodása utolsó évének eseményei beárnyékolják azt a negyven esztendőt…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

II. Cleon az egész világmindenség ura volt. II. Cleont egyúttal egy fájdalmas és nem ismert kór is gyötörte. Az emberi dolgok különös természete folytán a két fenti tény nem zárja ki egymást. De még csak nem is igazán mond ellent egymásnak. Hasonló példák hosszú sorát lehet találni a történelemkönyvekben.

II. Cleont azonban cseppet sem érdekelték a történelmi példák. Tudta: a hasonló esetek hosszú során való meditálás egyelektronnyi nem sok, annyit se enyhítene személyes szenvedésein. Ugyanilyen kevéssé nyugtatta meg a gondolat, hogy amíg a dédapja még csak egy porszemnyi bolygó kalózfejedelme volt, ő maga Nagy Ammenetik luxuspalotájában alhat, a Galaxis felett uralkodó császárok hosszú, a múlt ködébe vesző sorának örököseként. Jelenleg nem vigasztalta, hogy az apja erőfeszítései megtisztították a Birodalmat a lázongások leprafoltjaitól, és helyreállították azt a rendet és egységet, amelyet még VI. Stanel uralkodása alatt élvezett; és hogy ennek következtében saját uralkodása huszonöt éve alatt egyetlen elszigetelt lázadás sem ejtett foltot fényes glóriáján.

Az egész Galaxis császára és mindenek ura nyögdécselve hátralógatta a fejét a párnáját körülvevő élénkítő erőtérbe. Az lágyan, érintés nélkül engedett neki, és Cleon ellazult kissé a kellemesen pezsdítő bizsergésben. Nagy nehezen ülő helyzetbe tornázta magát, és morózusan meredt a nagy hálókamra átellenes falára. Nem egyedüllétre tervezték ezt a szobát. Ahhoz túlságosan nagy volt. Ami azt illeti, minden szobája túl lett méretezve.

De még mindig jobb volt egyedül átvészelnie ezeket a bénító rohamokat, mint elviselnie a felcicomázott udvaroncok túláradó együttérzését, a puhány, leereszkedő bárgyúságukat. Jobb volt magányosan szenvedni, mint látni üres és kifejezéstelen ábrázatukat, amely mögött kígyókként tekeregtek a halála esélyeiről és a megörökölhető vagyonáról szőtt számító spekulációk.

Megrohanták a nyugtalan gondolatok. Ott a három fia: három ifjú, délceg, erényes és ígéretes utód.