A mű eredeti címe: Blood of Hercules

Fordította: Kamper Gergely

Copyright © 2024 by Jasmine Mas

Hungarian Translation © Kamper Gergely, 2025

©Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804849

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez egy sötét románc és egy még sötétebb
megszállottság története.

Kötelességem szólni, hogy némely témák fájdalmasak lehetnek az olvasók számára. A történetben szerepel erőszak, gyilkosság, zaklatás, öngyilkos gondolatok, erőszakos viselkedés, trágár beszéd és árulás. A teljes listát keressétek

az író weboldalán, a jasminemasbooks.com-on.

Nem visszük túlzásba, de nem is finomkodunk.

Vigyázzatok magatokra!

Hősnek lenni néha fáj… nagyon.

Csak óvatosan!

Ezt a könyvet azoknak a lányoknak ajánlom, akik szeretik a kitalált férfiakat az erkölcsi szürke zónából, és hangosan felsikítottak, amikor először azt olvasták:

„Ki tette ezt veled?”

Ez nektek szól.

Fides est periculosa ludum. – A bizalom veszélyes játszma.

Nem tudta, hogy ki vadászik rá, csak amikor már késő volt.

MINDENTUDÓ

SORS

A hosszú tógát a keresztbe tett lábamra terítettem, és egyetlen moccanás nélkül ültem a mezőn. Delphoi kövek hevertek körülöttem.

Ezeket a köveket még kislány koromban gyűjtöttem össze sok ezer évvel korábban.

Nyitott tenyeremet lazán tartottam.

Fejemet hátrabillentettem.

Füstölgő pipa lógott a fogaim közül.

Mélyen beszívtam a növények kipárolgását, és fájdalom lüktetett a lehunyt szememben, ahogy felébresztettem a képességeimet.

Mintázatok, számok, lehetőségek villantak át az elmémen, túl sok kép ahhoz, hogy igazán megértsem őket.

A létezés útja puszta esély, és az esély pusztán az események egymásutánja.

Az éles érzetek gyötrelemmé formálódtak, de beszívtam a füstöt, és megküzdöttem az áradattal.

A képtelen képek rejtélyes szavakká változtak. Beszéltek hozzám:

Ami elveszett, megváltoztatja azt, ami valaha volt;

Halál katonáihoz láncolva érkezik új kor hajnala;

Vagy titánok öröklik a földet, és háború lesz a világ sora.

Felpattant a szemem.

Sötét jövők keserűségét éreztem a számban, ősöreg csontjaim velejében pedig ott sajogtak az előrefelé vezető utak.

Spártai erőm mit sem ért tettek nélkül, de sosem rettentem meg a kellemetlen döntésektől. Ezért maradtam életben, amikor a fajtámból mindenki más odaveszett.

A jövő borotvaélen egyensúlyozott előttem: az apokalipszis és a béke ugyanannak az éremnek a két oldala volt.

Bármelyik oldalra billenhetett.

Cselekvésre volt szükség. Végtére is nullum magnum ingenium sine mixtura dementiae fuit.

Mindenbe, ami zseniális, vegyül valami eszelős.

Az ízületeimbe fájdalom hasított, ahogy füstöt fújva talpra álltam, majd botladozva átfutottam a mezőn, be a palotába, és végigsiettem egy hosszú, fehér márványfolyosón.

Lila szemem és fehér hajam tükröződött a falak fényes felületén.

A belső helyiség nehéz ónixajtajánál nem vesződtem kopogással. Egyszerűen nekifeszültem, és belöktem.

A szövetség tagjai aranyemelvények mögött álltak a nagy teremben, és vitatkoztak.

Mindannyian felém fordultak.

Kopp.

Térdre hullottak.

Kikaptam a pipát a számból, és meglóbáltam a levegőben.

– A házassági törvényt, amit korábban elvetettünk, el kell fogadnunk… még ma! – közöltem reszelős hangomon. – A házasságra kijelölt kornak huszonhat évnek kell lennie!

A teremben hangzavar támadt.

– De egy évszázadról volt szó! – kiáltotta valaki. – A huszonhat év túlontúl fiatal, hogy valaki az örökkévalóságig elkötelezze magát!

Felemeltem a kezem.

Mindenki elhallgatott.

Azonnal.

– Ez még nem minden – mondtam. – Kharónnak és Augustusnak idén feltétlenül tanítaniuk kell a tűzpróbán.

Mindenki zavartan pislogott.

– Miért? – kérdezte Zeusz összehúzva a szemöldökét, a bőre szikrázott, ahogy az elnöki pulpituson térdelt a helyiség közepén.

Felvontam a szemöldökömet.

– Megkérdőjelezed a képességeimet… ifjonc?

– Dehogyis! – Lehajtotta a fejét. – Bocsásd meg a tiszteletlenségemet! Csak kíváncsi voltam.

Dühösen meredtem rá.

– Ne legyél!

A csend egyre nyúlt.

A házak vezetői sorban egymás után mélyen meghajoltak, a homlokuk a vörös márványpadlót érintette.

Lassan levonultam a fekete szőnyeggel borított hosszú lépcsőn, ami a terem közepére vezetett.

Az elnöki emelvényhez érve fogtam egy ollót, és benyúltam a kosárba, ahol az el nem fogadott törvényeket tárolták, vörös szalaggal átkötve.

Egy nyisszantás.

A szalag leesett.

A tekercs szétnyílt. „Házassági törvény”, állt rajta fekete tintával.

– Fogadjátok el! – mondtam, majd lehajoltam, és a korábban elvetett törvény szövegét átadtam a továbbra is meghunyászkodó Zeusznak. – Fogadjátok el most rögtön! Változtassátok meg az életkort, és nevezzétek ki a két új tanárt!

A papír szikrázott az elektromosságtól, miközben átvette. Majd azonnal visszatért a helyére.

Megfordultam.

Lassan felballagtam a lépcsőn a kétoldalt földre borult halhatatlanok között.

Gúnyosan fújtam egyet, ahogy ott hajbókoltak. Kronosz, ha látnád, hogy mivé lett a birodalmad… A spártaiak olyan gyengék!

A házak vezetőivel ellentétben az én szavam megmásíthatatlan volt.

Egyes-egyedül rajtam múlt, hogy Spárta felemelkedik-e vagy elbukik.

Kronosz óvjon mindannyiunkat!

A NAGY HÁBORÚ

LASSAN ELKEZDŐDÖTT

Eónokkal az emberiség születése előtt Spárta állama sok ezer, a mai Görögországhoz tartozó szigetet foglalt magában.

Spártát száz halhatatlan spártai alkotta, no meg az őket védelmező állatok és a helyi lények. „Lények” alatt a spártaiak mindazokat a civilizált fajokat értették, amelyek különleges képességekkel bírtak, de nem voltak spártaiak.

Spárta halhatatlan polgárai, akiket egy oligarchikus szövetség irányított, elégedetten élték a csendes, nyugalmas életüket egy semmilyen luxust nem nélkülöző szigeten.

Mit sem tudtak csatákról, mohóságról vagy irigységről.

Béke honolt.

Aztán megérkeztek az emberek.

Az emberiség csodálattal tekintett a halhatatlanokra.

Spárta művészetet, mezőgazdaságot, kormányzást tanított nekik.

Az emberek felnéztek rájuk.

Így hát a spártaiak az emberiség istenei lettek.

Évszázadokkal később a spártaiak és a lények, az emberekkel együtt, a mai Olaszország területére költöztek, és élvezték a gazdagságot meg az isteni státuszt.

Megszületett a Római Birodalom.

De az emberrel kapcsolatos dolgokat nem lehetett félvállról venni.

A halandók hamarosan rengetegen lettek.

Velük ellentétben a spártaiaknak gondot okozott a termékenység – ők továbbra is nagyjából százan voltak.

Aztán az emberek rájöttek, hogy a spártaiak sem egészen halhatatlanok – apró darabokra vághatták és szétszórhatták őket, vagy éheztethették, és addig kínozhatták őket, amíg kómába nem estek.

Az emberiség az istenei ellen fordult.

A császárok hadat üzentek a spártaiaknak, mert minden hatalmat és vagyont maguknak akartak.

Csakhogy az emberek elfelejtették, hogy náluk intelligensebb fajjal van dolguk.

Spárta eltűnt.

Nyomtalanul.

A spártaiak és a lények Észak-Olaszországba költöztek, és elrejtőztek a Dolomitokban. Mielőtt azonban elmentek volna, elpusztítottak minden ismeretet, amit korábban megosztottak az emberiséggel – az alexandriai könyvtár porig égett, és vele együtt odalett az is, amit az istenekről tudtunk. Csak a hazugságok tartottak ki.

Spárta iránymutatása nélkül Róma elbukott.

Az évszázadok múlásával az élő istenekből, akik a nagyság felé terelték az emberiséget, csak mítoszok maradtak. Csakhogy ezek a mítoszok, amiket elmeséltünk magunknak, nem voltak igazak. Az istenek nem olyanok voltak, mint a történeteinkben és a legendáinkban: a szövetségeikről, a vérvonalaikról, a képességeikről hamis kép élt bennünk tovább.

Az idő csak telt.

A spártaiak és a lények névtelenek maradtak, így a háttérben elképzelhetetlen vagyonra tettek szert, és magasabb rendű technológiákat hoztak létre.

Csakhogy Spárta nem volt olyan békés, mint amilyennek mutatta magát.

A spártaiak között két egymással viaskodó csoport jött létre: a khthonikus házak és az olümposzi házak.

Minden egyes háznak saját családi vérvonala volt, amit az alapító vezérről, a többieknél erősebb spártairól neveztek el.

Az olümposzi házakból származó spártaiakat a képességeik vagy testileg, vagy mentálisan erősebbé tették.

Nem ártottak másoknak, inkább önmaguk fejlesztésének és a tudományoknak szentelték a figyelmüket.

Ötven különböző olümposzi ház létezett, többtucatnyi taggal.

Hogy ne fogyjanak, az olümposziak emberekkel párosodtak, és az így született félig ember, félig spártai utódokat öszvérnek nevezték.

Velük ellentétben a khthonikus házak vérvörös szemű spártaiak voltak.

A khthonikusok képességei kizárólag arra voltak jók, hogy másoknak ártsanak, kínozzák, uralják az elméjüket, fájdalmat okozzanak nekik.

Soha nem létezett több négy khthonikus családnál. Ők Spárta hajnalán születtek, és a hol felemelkedő, hol elbukó olümposzi házakkal ellentétben ugyanazok maradtak.

Mindig.

A hírhedt négy khthonikus ház: Hadész, Aphrodité, Artemisz és Arész háza.

Mindegyiknek maroknyi tagja volt csupán, mivel ritkán szaporodtak a gyenge emberekkel, akik nem tudták kezelni a képességeiket. Kevés lány állt ezek mellé a házak mellé, és csakis azok, akik a legsötétebb képességekkel rendelkeztek.

A történelem folyamán a két csoport között feszült fegyverszünet uralkodott. A békét a legerősebb olümposziak által vezetett szövetség tartotta fenn.

Aztán a huszonegyedik század fordulóján ez a béke összeomlott.

Kitört a háború.

A négy khthonikus ház rátámadt az ötven olümposzi házra, hogy megdöntsék a szövetség hatalmát, és magukhoz ragadják Spárta irányítását.

Huszonnégy khthonikus harcolt a jelentős túlerőben lévő sok száz olümposzi ellen. A harc így is évtizedekig tartott a khthonikusok rettenetes képességei miatt.

A gyengébb olümposzi házak estek el először, mert a khthonikusok könyörtelenül levadászták őket, és a darabjaikat szétszórták a világban. A legerősebb olümposziak összefogtak, és bosszút esküdtek.

2045-re csak a nyolc legerősebb és legősibb olümposzi család maradt talpon: Zeusz, Héra, Athéné, Hermész, Poszeidón, Démétér, Apollón és Dionüszosz háza.

A háborúban patthelyzet alakult ki, mindkét fél súlyos veszteségeket szenvedett.

Spártát összeomlás fenyegette. A kisebbségben lévő négy khthonikus ház vezetője megmaradt, de mind a húsz gyereküket elfogták és megölték.

Egyértelmű volt, hogy ha a háború tovább folytatódik, nem lesz majd min uralkodni, így a két fél tűzszünetben állapodott meg. Az új szövetségben az olümposziak még nagyobb többségbe kerültek, mint korábban.

A béke helyreállt.

Néhány évvel később, egészen pontosan 2050-ben, váratlanul ismét megjelentek a Földön a titánok – a hatalmasra nőtt halhatatlan lények –, és elkezdték lemészárolni az embereket.

Az olümposziak által vezetett szövetség elérkezettnek látta az időt, hogy ismét megmutassa magát az emberiségnek.

Az istenek ismét megjelentek.

Ha már így alakult, kihasználták az alkalmat a khthonikusok megbüntetésére is.

A szövetség úgy döntött, hogy jóvátétel gyanánt, no meg a bűneikért cserébe, a khthonikusoknak – valamit a fiaiknak és az őket támogató sötét lényeknek – kellett megoldást találniuk a Föld problémáira a titánokkal.

Ezt az új szervezetet a Halál Társulásának nevezték.

De ez még nem volt minden.

A khthonikusokat és a lényeket arra is kényszerítették, hogy a Dolomitok Amfiteátrumában küzdjenek meg a titánokkal – és egymással. Kellemetlen küzdelem volt ez, ami Spártai Gladiátorviadal néven vált ismertté. Az SGV gyorsan a legerőszakosabb versengés lett, amit valaha ezen a világon rendeztek.

A brutalitás új korszakát hozta el.

Közel fél évszázaddal később a titánok továbbra sem tűntek el a Földről, a khthonikusok kezdtek ismét gyarapodni, az olümposziaknak pedig egyre gyengébb gyerekeik születtek.

A szövetségnek ismét komoly nehézséget okozott, hogy megőrizze a hatalmát, és a történelem sodra ismét háború felé vitte a világot.

Spárta megosztottabb volt, mint valaha.

Az egyre romló helyzet kezelésére a szövetség elfogadott egy vitatott házassági törvényt.

A khthonikusok azonnal azt keresték, hogyan áshatnák ezt alá.

Itt kezdődik a történetünk.

AB INTIO

„E század fordultával

Spárta ujjongani fog,

Elbukik a szövetség,

Istenek hatalma inog.”

Sors, 2050

1

A KÍGYÓ

ALEXIS, 2090

– Ki vagy? – suttogta a fülembe egy női hang.

Riadtan felültem, és kábán pislogtam.

Mindkét csuklómban fájdalom lüktetett. Annyira fel voltak sértve, hogy kilátszott a húsom.

Fűszálak és rózsaszín nyári virágok susogtak a fuvallatban a smaragd mezőn, ahol aludtam.

A montanai vidék csendes, már-már kísérteties hely volt.

Úgy háromszázötven kilométerre északra Helénától, a fényes nagyvárostól, az áramszolgáltatás arra is csak alig-alig volt elég, hogy fenntartsuk a mi kis ütött-kopott lakókocsiparkunkat.

A titánok 2050-ben érkeztek, és a világ összeomlott.

Az iskolában ezt nevezték az apokalipszis magjának.

Én csak úgy hívtam, pokol.

Senki nem tudta, honnan jöttek az emberszerű, halhatatlan titánok a borotvaéles fogaikkal, a fekete ereikkel, a hosszú karmukkal meg a felfoghatatlan gyorsaságukkal, mint ahogyan azt sem, miért téptek cafatokra embereket puszta szórakozásból.

Igencsak sajnálatos volt az érkezésük, ha valaki élni akart (én nem akartam).

John atya azt mondta, a titánok azért jöttek, hogy „megleckéztessék az embereket”. Mivel azonkívül, hogy drámai, véres véget érünk, nem tettünk a világon semmit, különös lecke volt.

Végül a spártaiak mentettek meg minket.

– Hallasz? – kérdezte az ismeretlen hang, most már hangosabban.

Arrafelé kaptam a fejem, és a hang forrását kerestem, de rajtam kívül nem volt senki a mezőn.

Felnyögtem, ahogy a hirtelen mozdulattól felerősödött a fájdalom a csuklómban.

Apám és anyám megint az ő „különleges italukat” készítették a fürdőkádban, hogy elbánjanak az éhséggel – tisztítószereket kevertek vízzel meg penészes élesztővel –, és a viselkedésük egyre érthetetlenebb lett.

Hogy messzebb ne menjek, az előző héten „csálén” néztem apára, mire ő megkötözött egy durva kötéllel, amiért „lusta, semmirekellő, elkényeztetett tízéves kis picsa” vagyok.

Aznap reggelre belefáradtam, hogy kikötve tartsanak, mint egy kutyát, és addig ütöttem a karomat egy kőhöz, miközben folyamatosan húztam, amíg végül kiszabadultam.

Teljesen biztos, hogy mindkét csuklóm eltört.

Legalább megszöktél.

A jó hír: apának annyira nem volt fogalma róla, hogy valószínűleg még csak nem is emlékezett arra, hogy megkötözött.

A rossz hír: a Spártai Szövetség flancos gyógyszerére lett volna szüksége – vagy inkább meghalhatott volna –, de persze nem engedhette meg magának.

Valakinek az olcsóbb megoldást kellett volna választania, hogy kezelésbe vegye a mentális egészségét, és fejbe vágnia egy lapáttal. (Ezt tették a szomszéd Paullal is: lecsapták, amikor nem nézett oda.)

– Hallasz, igaz? Mi… vagy te? – szólt a láthatatlan hang közvetlenül a fülem mellett, mire összerezzentem a félelemtől.

Szuper, most meg kísért egy szellem.

Óvatosan körülnéztem.

A távolban, a lakókocsiparkot körbeölelő fák között szögesdrót kerítés villant. Az egyik ágról fehér zászló lógott, rajta Hadész házának a címerével – egy égővörös szemű, rémisztő csontvázkutyával.

A pokol kutyája volt.

A zászló alatt felirat figyelmeztetett vérvörös betűkkel: „A zóna a Spártai Szövetség védelme alatt áll. Titánok, vigyázat!”

A gyilkosok khthonikus szövetségének – a Halál Társulásának – a szimbólumai (a pokol rémisztő kutyái, amik senkinek nem hiányoztak) ellepték a védett zónákat. Figyelmeztetésül szánták őket a titánoknak, hogy még a szörnyűségek közepette is vannak góliátok.

Mindenki ismerte a tizenkét spártai családot, amelyek uralkodtak a Földön.

A nyolc olümposzi ház tagjai voltak a jófiúk, mivel az ő képességeik nem ártottak másoknak. Velük ellentétben a négy khthonikus ház tagjai maguk voltak a megtestesült gonosz.

Sötét képességekkel rendelkező tömeggyilkosok.

Megborzongtam.

Az istenek és a szörnyetegek kora szívás.

A fogaim között szűrve vettem a levegőt, és próbáltam bármi másra koncentrálni, hogy ne az alkaromba sugárzó fájdalomra kelljen.

Mit tenne a helyemben Emmy Noether és Carl Gauss?

Sajnos nem tudhattam, hogy mihez kezdenének a helyemben a hőseim, az egykori zseniális matematikusok.

Jó lenne aludni.

Meghalni is.

Egyelőre megelégszem azzal, hogy századszor is elolvasom Emmy Noether önéletrajzát a könyvtárból. Olyan volt, mint egy szerető ölelés.

Legalábbis feltételeztem, hogy ilyen lehet, ha valaki megöleli az embert.

Engem soha nem ölelt meg senki.

Még.

Talán nem is fog, mert gyűlöltem, ha hozzám érnek, és az emberek nem szerettek.

– Ismerős a szagod – mondta most már hangosabban a testetlen hang. – Vajon mi a neved, kislány?

Megszagoltam a hónom alját. Reggel hideg vízben megmosakodtam a kerti slagnál, úgyhogy csak nap és fű illatát éreztem magamon.

– A… Alexis Hert vagyok – feleltem óvatosan. A még babakoromban szerzett kidomborodó heg a mellkasomon viszketni kezdett.

– Értesz engem, ember? Tudsz hozzám beszélni? – Ez most már olyan hangos volt, hogy összerezzentem. – Nüx vagyok.

– Aha… Szia! – mondtam zavartan.

Sokáig csend volt.

– Miért véres a csuklód? – kérdezte Nüx.

– A nevelőszüleim meg akarnak ölni. – Nagyot sóhajtottam.

– Különös ember vagy. – Nüx hangja most közelebbről hallatszott. – A halálról beszélsz, de nem érzem rajtad a félelem szagát. Valami nem stimmel veled.

– Ez igaz lehet – értettem egyet.

Nüx felszisszent.

– Nyugtalanítóan viselkedsz. Találkoztam olyan halhatatlan spártaiakkal, akik nálad jobban féltek a haláltól.

– Kísértet vagy? – érdeklődtem.

– Nem.

– Hazudsz!

Hirtelen valami sötét eltakarta a napot – centikre volt csak az arcomtól. Hasított pupillák rajzolódtak ki élesen világító, lila háttér előtt, és egy villás nyelv szaladt végig az arcomon.

– Mondtam, hogy valóságos vagyok – sziszegte Nüx.

Egy… egy… kolosszális fekete kígyó – olyan hosszú, mint a fél lábam, csillogó, tűhegyes méregfogakkal és lila szemmel – nyújtózott közvetlenül fölöttem a levegőben.

Veszélyesnek tűnt.

Ragadozónak.

– Mi vagy te? – suttogtam.

A csillogó fej ide-oda hintázott a nyári szellőben, mintha hipnotizálni akarna.

– Ekhidna vagyok, a láthatatlan kígyók ősi fajából. Persze te ezt nem tudhatod. Az embereknek fogalmuk sincs a fenevadakról.

Nagyot nyeltem.

– Mérges kígyó vagy?

Ahogy a kígyó bólintott, megvillantak a fogai.

– Nagyon is. Ha csak megkarcolna az egyik méregfogam, pillanatok alatt véged lenne.

– Hát, ez csúcs! – mondtam csodálattal. – Akarsz a barátom lenni? – Még sosem volt barátom.

A lila szempár világított.

– Jó. – Nüx állkapcsa mozgott, miközben beszélt. – De csak azért, mert olyan nyomorúságosnak tűnik az életed, engem meg idehelyeztek erre a barbár vidékre, és nincs kihez szólnom.

– Csúcs! – Megsimogattam a kígyó csillogó fejét.

Nüx hangosat csattintott a fogaival.

– Soha ne érj így hozzám, különben halálra haraplak, te lány! Nem valami közönséges kutya vagyok! – Gőgösen felszisszent. – Ez csak egy ideiglenes egyezség.

Elnevettem magam.

Vicces volt.

Órákkal később, miután elbohóckodtunk egy kicsit az új cimborámmal, és közben próbáltam rá sem hederíteni a fájdalomra a csuklómban, a nap nyugovóra tért az élénk rózsaszín égbolton.

Ha nem jutok vissza a lakókocsihoz, mire leszáll az éj, kizárnak, és alhatok a sötétben.

Márpedig én fedél alatt akartam aludni az éjjel.

– Gyere vissza velem! – suttogtam.

Nüx láthatatlan lett, úgy siklott mellettem. A feje hozzá-hozzáért a lábamhoz futás közben.

Amikor megérkeztünk, még derengett az ég – nem mintha valaki is észrevette volna. Apám és anyám csontsoványan, üveges szemmel ültek az udvarban, mocskos bögréjükből a különleges italukat kortyolgatták. A pupilláik kitágultak, a fejüket természetellenes szögben hátrabillentették, és a felhőket bámulták.

Élőhalottak voltak.

Dúdolni kezdtem, hogy nyugtassam magam.

– Betegnek tűnnek. – Nüx nedves nyelve megérintette a fülemet, ahogy felemelkedett mögöttem, és követett a lakókocsiba. – Akarod, hogy megöljem őket?

– Nem – feleltem súgva, miközben végigvezettem a folyosón. – Az nem lenne szép.

A zöld fényű lámpa erőtlenül vibrált a falon. Az elektromosság zümmögve küszködött, hogy működtesse az ócska lakókocsit – ezt a fémből és fából összetákolt vackot még a titánok előtti időkből.

Az egyetlen ventilátor, amit a nevelőszülők az ágyukra irányítottak, szemernyit sem hűtötte a kocsi többi részét.

A nyirkos nyári hőség mindenre rátelepedett.

Nüx a fogait csattogtatta.

– Jó… de egy szép napon, kislány, kinyírom őket helyetted.

Fújtam egyet.

– Azt nem lehet. Ölni bűn. Nagyobb erkölcstelenség nem is létezik. Megrontja a lelket. John atya mondta.

– John atya elég nagy barom lehet. Túl fiatal vagy még, nem is tudod, hogy miről beszélsz – vélekedett Nüx. – Ha nagy leszel, másképp gondolkodsz majd.

Biztosan a pokolra fog jutni, amiért ilyeneket beszél.

Várjunk csak! John atya azt is mondta, hogy a kígyók gonoszak. Most akkor én is pokolra fogok jutni, amiért összebarátkoztam vele?

Az örök kárhozat meglepően bonyolult valami.

Megráztam a fejem.

– Soha nem fogok embert ölni. – Csak úgy dagadt a keblem az őszinte büszkeségtől.

Nüx gúnyosan felhorkant.

Óvatosan elhelyezkedtem az ágyamként szolgáló kartondobozban.

Az alján egy fehér pólya hevert, amibe nyolc aranyszínű betűt hímeztek. Az a rugdalózó volt, amiben az árvaház csecsemőkoromban megtalált – az egyetlen tulajdonom ezen a világon.

Valami sikamlósat éreztem, ahogy Nüx a tekintélyes súlyával elhelyezkedett az ölemben.

– Minden emberrel tudsz beszélni? – kérdeztem súgva.

– Nem, kislány – felelte halkan Nüx. – Igazán szokatlan, hogy hallasz engem. Csak a magamfajtával tudok beszélni, és nem vagyunk sokan.

– Szerintem ez aranyos – mormogtam álmosságtól kábán. – Most nem hagyhatsz magamra, mert tudunk beszélgetni. Mindig szerettem volna egy barátot. Csak ne ölj meg senkit! Megígéred?

– Nem teszek bugyuta ígéreteket. De most már elég a bájcsevejből! – sziszegte Nüx. – Aludjunk!

Csak később döbbentem rá, hogy a dadogásom nyomtalanul eltűnt, miközben vele beszélgettem.

A fenevadaktól nem féltem.

Csak az emberektől.

Így lett egy tizenöt kilós, láthatatlan mérges kígyó a legjobb barátom.

Igen. Összebarátkoztam az első szörnyeteggel, aki az utamba került.

Bumm!

Bumm!

Bumm!

Pár órával később felriadtam.

Hangos dübörgés hallatszott a lakókocsi elől.

Anya és apa hangos káromkodások közepette kászálódtak ki az ágyból, hogy utánajárjanak a szűnni nem akaró, kellemetlen zajnak.

Kilestem a dobozom sarkából. Nüx mormogott valamit, és mocorogni kezdett, de nem ébredt fel. Egy hófehér hajú, félelmetes lila szemű, alacsony, idős nő volt az ajtónál.

Komor volt a tekintete.

Egy csuklyás, sovány alak állt görnyedten mellette.

– Ez meg mi a tökömet jelentsen? – kérdezte anya a betolakodóra meredve. Sokkal józanabbnak tűnt, mint korábban. – Nem áruljuk az italt az ajtónál. Várnia kell hétfőig, és megkapja az erdőben, mint mindenki más a parkban.

Apám is kinyitotta a száját anyám mellett, de csak artikulálatlan hangok buktak elő belőle.

– Köszönöm, igazán nagyvonalú ajánlat – mondta az idős asszony, de a hangjából sütött, hogy egyáltalán nem így gondolja. Megköszörülte a torkát. – Azért jöttem, mert az Egyesült Államok kormánya, amit a Spártai Szövetség vezet, újabb mostohagyereket bíz önökre. Ezentúl ennek megfelelően kapják a havi ételjegyeket a költségek fedezésére. Charlie-nak hívják.

Soha életemben nem hallottam olyat, hogy egy mostohagyereket személyesen kézbesítettek.

Mielőtt azonban bárki reagálhatott volna, az idős nő – meglepő erővel – belökte Charlie-t a lakókocsiba, és bevágta az ajtót.

Anya viszolyogva nézett a gyerekre.

– Még hallani fognak felőlünk! Ez röhej, bassza meg! Nem jelentkeztünk még egyért. A másik kibaszott izét sem tudjuk etetni.

Na jó, most meg izé lettem.

Apám elbotorkált a szakadt kanapéig, végighasalt rajta, és horkolni kezdett.

Anyám megmarkolta Charlie vézna karját, és a kartondobozom felé vonszolta a fiút. Szorosan becsuktam a szemem, és úgy tettem, mintha aludnék.

– Te gyerek, alhatsz… Alex mellett. Van elég hely.

A szünetből ítélve csak nagy nehezen jutott eszébe a nevem. Bunkó. Majdnem tíz éve éltem vele.

Anyám hangosan elcsörtetett. Törött rugók csikordultak, ahogy befeküdt az ágyába.

Hunyorogva kilestem a szempilláim takarásából.

Charlie előttem térdelt.

Elakadt a lélegzetem.

A szeme természetellenesen sárga volt, szinte világított a sötétben. Sápadt, beesett arcába zsíros, szőke haj lógott, mélyen ülő szeme körül sötét karikák rajzolódtak ki.

– A… Alexis vagyok – suttogtam óvatosan, és kinyújtottam a sérült kezemet.

A sajgó csuklóm remegett, miközben vártam, hogy a gyerek mit tesz.

Vajon kigúnyolja a dadogásomat?

A kezemre meredt, de nem fogta meg.

Ha nem lett volna nyitva a szeme, nehezen hittem volna el, hogy él, annyira nem mozdult.

Letettem a kezem, és úgy helyezkedtem, hogy maradjon hely mellettem a kartondobozban.

Mind a ketten kicsik voltunk. Elfértünk.

Óvatosan áthúztam Nüxöt a másik oldalamra, hogy a fiú ne érjen hozzá.

– Tízéves vagyok – mondtam halkan. – Te is… tízéves vagy?

Charlie megrázta a fejét, aztán lassan letelepedett mellém. Továbbra sem szólalt meg.

– Fiatalabb vagy? – faggattam.

Bólintott, ahogy ott ültünk egymás mellett a sötétben.

– Kilenc?

Megint bólintott.

– Ezek szerint az öcsém lettél. Nyugi, jó nővéred leszek – ígértem gyorsan. – Mindent tudok a nevelőszülőkről. Csak csináld, amit én, és nem lesz gond. Megvédelek.

– Azt nem kell – súgta.

Megböktem a könyökömmel.

– Tudom, hogy nem kell, de szeretném. Vigyázok rád.

Lehetetlenül tágra nyílt a szeme.

– Mi az? – kérdeztem aggodalmasan.

Megrázta a fejét, mintha valami semmiség lenne csupán, de halvány mosoly jelent meg a szája sarkában.

Melegség töltött el, és viszonoztam a mosolyt.

Barátok nélkül kezdtem a napot.

Most meg már ketten is voltak.

Egész jól alakultak a dolgok.

2

A SZÖRNYETEG

ALEXIS, 2091

A lakókocsiban zaklatott, sőt egyenesen viharos volt a hangulat.

Odakint üvöltött a szél, közben dühödt erővel szakadt a hó.

A februári vihar mindenre árnyékot vetett. A zöld fény a sarkon erőtlenül vibrált, a nekünk szánt kevéske áram alig volt elég, hogy világítson. Az éjszaka közepén jártunk, ami azt jelentette, hogy Nüx elment vadászni. Váltig állította, hogy sötétben könnyebb ölni.

Nem ragaszkodtam ahhoz, hogy kipróbáljam.

– Azonnal tennünk kell valamit – suttogta anyám apámnak a lakókocsi konyhájában.

Miről beszélnek? Görcsbe rándult a gyomrom, rossz előérzetem támadt.

Azt hitték, csak ők vannak fenn.

Charlie aludt is mellettem.

Én ébren voltam.

Charlie nyár óta volt velünk, és máris úgy éreztem, nem is kívánhatnék magamnak jobb testvért.

Csendes volt, és félénk, de nem bántam, mivel minden napot együtt töltöttünk, és engedte, hogy segítsek neki matekházit csinálni. Soha nem gúnyolt, amiért dadogok, és soha nem hülyézett le.

Ami azt illeti, egy szót sem szólt, amióta kimondta azt az egyetlen mondatot az első találkozásunk napján. Nem bántam.

Életemben először nem voltam magányos.

Anyám suttogott valamit, amit nem hallottam, de egészen komor volt a hangja.

A gondot az jelentette, hogy a nevelőszülők dolgai nem álltak valami fényesen.

A helyi élelmiszerbankban egyre kevesebb ételhez lehetett hozzájutni. Az értem és Charlie-ért kapott jegyeik felét nem tudták beváltani, mivel télen nem lehetett húst és tejtermékeket kapni.

Mind éheztünk.

A szokásosnál is rosszabb volt a helyzet.

A fagyos időjárás azt is jelentette, hogy kevesebb környékbeli dugta ki az orrát a lakókocsijából, hogy vásároljon a nevelőszülők „különleges italából”.

Anyám halkan beszélt, hegyeznem kellett a fülemet, hogy halljam.

– Meg kell szabadulnunk Charlie-tól – suttogta. – Senkinek sem fog feltűnni.

Apám egyetértően mordult.

Megdermedtem a félelemtől.

Ne!

Azt nem tehetik!

De megtehették.

Hetek óta nem jártunk iskolába, mert a jeges utakon nem lehetett közlekedni. Valószínűleg ezért szőttek most terveket.

Néhány jó fej tanártól kaptunk ételmaradékot, általában ez tartott bennünket életben. Minden egyes hóviharral rosszabb lett a helyzetünk.

A montanai vidéken télidőben bármit meg lehetett tenni bárkivel, és tavaszig úgysem derült ki.

Gyengéden felébresztettem Charlie-t.

Ragyogó sárga szempár nézett rám zavartan. Megborzongott, a lélegzetünk párája ott lebegett köztünk a levegőben. Sápadt bőre szinte átlátszónak tűnt.

– Bújj el a fürdőszobában! – Szinte csak az ajkammal formáltam a szavakat. – Zárd magadra az ajtót!

Charlie szeme tágra nyílt a félelemtől, amint észrevette rajtam a feszültséget.

A telefon a fürdőszoba falán volt a „Kizárólag vészhelyzetben használható” feliratú üvegkalitkában. Minden háznak kiutaltak egy ilyet titántámadás esetére.

Anya azért tette a miénket a fürdőbe, mert „nem akarta egész nap azt az ocsmány szart bámulni”. Ugyanezt mondta rólam is.

Charlie-nak elakadt a lélegzete, amint felfogta, hogy miről beszélek.

A telefon a helyi segélyszolgálatokhoz volt bekötve, de ők csak akkor foglalkoztak a vészhelyzetekkel, miután már kialakultak. Egyedül a titánok jelentettek azonnali beavatkozást igénylő fenyegetést. Ha bármi másról volt szó, mindenkinek magáról kellett gondoskodnia.

Végtére is a khthonikus spártaiak már csak tízen maradtak, és közölük is csak öten voltak alkalmasak arra, hogy levadásszanak több tucat hatalmas titánt.

A Halál Társulása létszámhiánnyal küzdött.

A háború óta csak öt khthonikus gyerek született. Mindenki tudta, hogy kik ők.

Augustus, Kharón, Patro, Akhilleusz és Heléna.

Valójában akadt még egy gyerek – Medusza –, de őt fogolyként őrizték az alvilág hírhedten szigorú börtönében. A khthonikus vezetőkön kívül egy maroknyi lény is harcolt a társulás oldalán, de nekik ritkán születtek gyerekeik.

Arról nem is beszélve, hogy mivel a khthonikusok csak húszévesen léptek be a társulásba, amikor elérték a halhatatlanságot, valójában egyetlen nagykorú fajtiszta khthonikus küzdött a vezetők mellett.

Augustus, Arész házának az örököse, Arész és Aphrodité huszonhárom éves fia.

A következő gyerek, aki eléri a nagykorúságot, Kharón lesz, Artemisz és Erebosz tizennyolc éves fia.

Augustus húga, Heléna, Aphrodité házának volt a nyolcéves örökösnője.

Ezenfelül nem sokat lehetett tudni róluk, mert az örökösök, legyenek akár fiúk vagy lányok, hírhedten visszavonult életet éltek.

Ők voltak a spártai elit, fontosabbak és hatalmasabbak, mint amiről bármelyik királyi család álmodhatott volna az emberek között.

A khthonikus gyerekek közül a két utolsó félig ember volt – az ilyeneket öszvérnek nevezték. Patro és Akhilleusz.

Patro Aphrodité házából tizenhárom éves volt, míg Akhilleusz Arész házából tizennégy.

Ők jelentették a Halál Társulásának a jövőjét, de a nagykorúságukig alig jutott elég szörnyeteg a titánok elleni harcra.

Az emberiséget súlyos veszély fenyegette.

A szövetség fenntartotta ugyan a civilizációt, de semmi olyannal nem törődtek, ami nem számított létfontosságúnak.

És mi ketten Charlie-val nem tartoztunk ezek közé.

Egyáltalán nem.

– Menj! Most rögtön! – súgtam oda Charlie-nak, aztán előrehajoltam és átöleltem. – Nem lesz semmi baj.

Mindketten reszkettünk, ahogy szorosan tartottuk egymást.

Amikor elhúzódtam, Charlie bólintott, és csendben beosont az alvóhelyünk mellett nyíló fürdőszobába.

Emmy és Carl azért küzdöttek, hogy a matematika úttörői lehessenek. Emmy megküzdött a gonosszal a maga idejében, és erős maradt.

Légy olyan, mint ő, Alexis!

Legszívesebben úgy tettem volna, mintha nem hallottam volna, mit mondott anyám, de hát hallottam.

Nem fog sikerülni.

Ők ketten voltak, én egyedül. Magasra nőttem a koromhoz képest, de azért annyira nem. Így is sokkal termetesebbek voltak nálam.

Dehogynem fog!

Nagy levegőt vettem, és felálltam.

A csuklóm sajgott a fantomfájdalomtól, és megdörzsöltem a régi sebek helyén kidomborodó hegeket fedő hajgumikat.

Ha bármit teszek, annak következménye lesz – a pokolban mindennek van.

Szükséged lesz egy tervre.

Lassan átballagtam a konyhába, ahol az italukat kortyolgatták, és széles terpeszben megvetettem a lábam.

Nem volt tervem.

Vagy tucatszor próbálkoztam, mire összeszedtem a bátorságomat, hogy megszólaljak.

– H… ha b… bántani akarjátok Ch… Charlie-t, előbb v… velem kell elbánnotok – mondtam. – Sz… szólok m… mindenkinek, hogy mit akartatok, és örökre b… bezárnak b… benneteket.

Nem számított, mennyire koncentráltam, mindig akkor dadogtam a legjobban, amikor velük beszéltem. Csak akkor tűnt el teljesen, ha Charlie-val és Nüxszel voltam.

Mintha lassított felvételen fordultak volna felém.

A szemük nagyra nyílt, a tekintetük homályos volt, a pupillájuk kitágult. A szájukon nedvesség fénylett. Ráncos, csontsovány arcukra árnyék vetült.

– Mi a kurva istent mondtál nekünk, te lány? – kérdezte lassan apám.

Anyám elmosolyodott, kivillant a fonnyadt ínye és mind a három foga. Földhöz vágta az üres poharát, ami hangosan csattant a repedezett padlón.

Hátrahőköltem, és visszanyeltem egy sikolyt.

– És mit szólnál ahhoz, ha mind a kettőtöket megölnénk? – Anyám felnevetett. – Nincs vesztenivalónk. Így is, úgy is éhen halunk, bassza meg!

Izzadság csorgott végig az arcomon, aztán meg is fagyott a rettenetes hidegben. Minden porcikám menekülni szeretett volna.

Mégis megvetettem a lábam, és a fejemet ide-oda kapkodva fegyvert kerestem magamnak. Végül felkaptam a régóta működésképtelen kenyérpirítót a pultról, és hozzájuk vágtam.

Apa felnyögött, amikor eltalálta, és hátratántorodott.

Egy pillanatra döbbent csend lett.

Rossz terv.

Félrerúgta.

– Hogy merészeled, bazmeg? – kiáltott rám anyám, aztán hangos ordítások közepette ököllel nekem esett.

Üvegszilánkok álltak a talpamba, miközben anyám a vállamat rázta, és szünet nélkül káromkodott. A szájából vegyszerek bűze áradt.

Apám beleöklözött egyenesen a bal szemembe, de nem éreztem semmit.

Az idő kifacsarodott.

Ha az ember élete a fájdalomról szól, az agy megtanul szenvedni. Tudtam, hogyan maradhatok öntudatomnál, amíg vernek. Évek alatt tökéletesítettem a technikámat.

A kulcs az volt, hogy az ember feszítse be a hasát és a fenekét!

Dúdoljon!

Adja át magát a nihilnek!

Ezenfelül az is segített, hogy egy senyvedő, tizenkilencedik századi zenei zseninek képzeltem magam, aki egy erőszakos opera írásával küszködik éppen.

Kísérteties melódia szólalt meg a fejemben.

Egyedül én hallottam a zenét.

Elhajoltam, és anyám ütése épp csak súrolta bal fülemet.

– Te lusta, hálátlan kurva! Itt fenyegetsz bennünket azok után, baszod, hogy annyi mindent tettünk érted…

Hangos csöngés szakította félbe (kár, érdekes felvetései voltak).

A következő ütés a bal halántékomat találta el.

A konyha keskeny volt, és apám a falhoz szorult, miközben anyám újra meg újra támadott. Hiába próbáltam menekülni, az ökle megint eltalálta ugyanazt a pontot – minden homályos lett, se nem láttam, se nem hallottam semmit.

Klasszikus zene – illúzió – töltötte be a sötétséget.

Halvány fény szűrődött át a meggyötört szaruhártyámon – a látómezőm fele fekete volt már, ahogy véres körömmel vakon próbáltam anyám arcát kaparni.

Az inge után kaptam.

Üvöltött valamit, amit nem hallottam.

Az ökle eltalálta a számat, és a vérem anyám összekarmolt arcára fröccsent. Az életemért küzdöttem, mert bármi áron meg kellett akadályoznom, hogy eljussanak Charlie-hoz.

Csak foglald le őket! Kifáradnak. Akkor ragadd meg az alkalmat!

– Engedj be, Alexis! Engedj be most azonnal! – sziszegte odakint élesen Nüx. Nyilván visszatért a vadászatról, és meghallotta a dulakodást.

Ő segíthet megvédeni Charlie-t.

Az ajtó felé vetettem magam, hogy beengedjem, de apám utánam ugrott, visszarántott a konyha poklába, és anyámnak, a pokol egyik démonának a karjába lökött.

Anyám ökle a halántékomon talált el – minden égett. Próbáltam megint az arcába karmolni, de túl közel volt.

– Engedj be most azonnal! – A lakókocsi megremegett, ahogy Nüx nekiugrott.

Anyám ökle újra eltalálta a bal szememet, mire rettenetes fényesség támadt. Fekete gyűrű jelent meg a látómezőm körül.

Mindent vér borított.

Anyám az arcomba üvöltött, én visszaüvöltöttem. Nocsak, harmónia! Mozartnak nagyon tetszene!

A halántékomat ért következő ütéstől az ujjaim elengedték, akármit is szorítottak, és minden gyorsabban kezdett forogni.

Koncentrálj! Szétesel, Alexis! Figyelj oda!

Pánik tört rám, élesen és forrón, mintha szíven szúrtak volna. Charlie veszélyben van! Ne merészelj elájulni!

RECCS!

Felrobbant a világ – a mellettünk lévő ablak kismillió darabra tört.

Üveg záporozott alá. Ó, ez már crescendo!

Hátrahőköltem, véren és üvegen csúszkálva próbáltam visszanyerni az egyensúlyomat.

Mindenfelé szilánkok hevertek.

A lakókocsit vörös csíkok borították, mert valami bejött odakintről az ablakon át.

Apám rám mutatott. Aztán anyámra, és ordítani kezdtek egymással. Én a mosogatóra mutattam, és ugyanúgy ordítottam.

Aztán visítva hátraugrottak, és egymást taszigálva igyekeztek minél messzebb kerülni a képzeletbeli mosogatószörnytől. A taszigálásból aztán heves lökdösődés lett, és idővel egy ököl is betalált. Verekedni kezdtek egymással.

A figyelemelterelés a vártnál is sikeresebbnek bizonyult.

A váratlan mellkasi fájdalom szinte szétfeszítette a szegycsontomat.

Szuper, tizenegy évesen infarktust kapok. Bármikor máskor tárt karokkal fogadtam volna egy szívrohamot. Most viszont nem. Akkor nem, amikor Charlie élete múlt rajta.

Anyám felkapott egy kést a helyéről, és hevesen elkezdett hadonászni vele, közben valami zavarosat üvöltött egy vörös szemű ördögről, miközben rám meredt. Szikrázott a tekintete.

Már nem volt eszénél.

Méreg zavarta meg a fejét.

Megbotlottam valami keményben, miközben igyekeztem elhajolni anyám ütései elől, és a fenekemre estem.

Elhátrált tőlem.

Üvegszilánkok hasítottak a tenyerembe, aztán egy fagyott valami ütközött a lábamnak, mire mozdulatlanná dermedtem a rettegéstől. Előrevetődtem a semmit tapogatva, amíg rá nem találtam a láthatatlan testre.

– Megvédelek – mondta Nüx.

A kígyó az ablakon át vetette be magát a lakókocsiba, hogy megmentsen. Miatta úszhattam meg élve. A mellkasomban triplájára erősödött a pánik szorítása. Nem, neki nem eshet baja. Vakon szorítottam a legjobb barátomat, minden megmaradt erőmmel a jeges pikkelyekbe kapaszkodtam.

– Maradj mellettem! – suttogtam. – Charlie-t kell megvédenünk. Nem engem!

Nüx sziszegett.

Zaklatott dallamot dúdoltam némán.

Az evolucionisták tévedtek: az ember nem kifejlődött a főemlősökből, hanem visszafejlődtünk belőlük.

A fagyos pikkelyeibe kapaszkodva hátrafelé kúsztam Nüxszel a padlón. A fürdőszobakilincset megmarkolva igyekeztem feltápászkodni, de az ajtó kinyílt, és beestünk.

Charlie nyitva hagyta nekem az ajtót.

Gyorsan ráfordítottam magunk mögött a kulcsot.

Anyám és apám az ördögről hadovált valamit, és egymással kezdtek ordibálni.

A szűk helyen Charlie összegömbölyödve kuporgott a sarokban.

Girhes kis teste a vécé és a fal közé szorult. Rettegve nézett fel rám a furcsán nagy, könnyes szemével. Aztán még hevesebben reszketett tovább, és úgy húzta be a nyakát, mint aki igyekszik láthatatlanná válni.

Nüx próbálta kitépni magát a kezemből.

– Engedj el! – sziszegte. – Meg kell ölnöm azokat a szemeteket, amiért bántani akartak benneteket!

Charlie egyáltalán nem reagált, de persze ebben nem volt semmi meglepő. Rég elfogadtam, hogy csakis én hallom Nüxöt.

Mindenki más egyszerűen hülyének nézett, amiért magamban beszélek.

Persze mindentől függetlenül lehettem akár hülye is (igazából nem voltam az, Emmy Noether- és Carl Gauss-történeteket írtam szabadidőmben).

Nehézkesen szívtam be a levegőt, ahogy a szegycsontomban erősödött a fájdalom.

– Védjük meg Charlie-t innen! Várjuk ki, amíg egymást ütik!

A szimfónia üteme felgyorsult.

Nüx felkúszott rajtam, és láthatatlan sálként lazán körbefonta a nyakamat és a vállamat.

Charlie még hevesebben zokogott a sarokban.

Én is sírtam volna, de túlságosan felpörgetett az adrenalin.

Aztán meg tizenegy év alatt semmit nem éreztem.

Erre most ez történt.

Levegő után kapkodva a vécéhez léptem, és levettem róla a nehéz ülőkét. A rögtönzött fegyveremmel elhelyezkedtem az ajtó mellett, és becsuktam a szemem. Úgy terveztem, hogy ha belépnek, leütöm őket, Nüx meg beléjük harap.

Senki sem bánthatja Charlie-t. Senki sem veheti el tőlem. Soha. Nem eshet bántódása. Gondoskodom róla.

Fájdalom hasított a mellkasomba.

Soha életemben nem fogott még el ilyen heves pánikroham.

Gisz crescendóban.

Alig kaptam levegőt, de a magasban tartottam a remegő karomat, miközben Charlie kétségbeesetten himbálózott ide-oda a sarokban.

Érte bármit megteszek.

Ha nem is vagyunk rokonok, John atya mindig azt mondta a prédikációiban, hogy az önszántunkból kötött szövetség erősebb lehet bármilyen családi köteléknél.

Charlie-val minden nappalt és minden éjszakát együtt töltöttünk el abban a pokoli lakókocsiban. Ugyanabban a kartonágyban aludtunk. Együtt éheztünk. Nüxön kívül csak ő számított az életemben.

– Mi a terv? – Nüx láthatatlan nyelve az arcomat érintette.

– Ha bejönnek – feleltem –, megöljük őket.

Cintányérok csattantak.

Rettenetes fájdalom nyársalta fel a szegycsontomat.

Charlie hangosabban zokogott.

Zajlottak az események.

– Zseniális terv – szögezte le Nüx.

A nevelőszüleim győztek. Gyilkost fognak csinálni belőlem.

Az ajtó másik oldaláról anyám hátborzongató sikolya hallatszott. A rémisztő hangtól minden szőrszálam égnek állt, és négyszeresére fokozódott a pánikom. Kimerülten nyögtem fel, a mellkasom még jobban szorított.

Nehéz léptek dübörögtek.

A karom remegett a fáradtságtól, ahogy harcra készen még magasabbra emeltem az elsárgult ülőkét. Apám éles hangja egészen közelről hallatszott.

– Gyerekek, segítsetek! Gyorsan! Valami megtámadta anyukátokat!

Földbe gyökerezett a lábam.

Mit mondott? Tőlünk kért segítséget? Azoktól, akiket meg akart ölni? Nem igaz, hogy ezt komolyan gondolja!

Charlie nyüszítve összegömbölyödött.

Becsuktam a szemem, és nem mozdultam.

A sikolyok harmóniává álltak össze.

– Gyerekek, hívjátok a 777-et! Egy titán megtámadta anyukátokat! – A fürdőszoba ajtaja rázkódott, ahogy apám megpróbált bejutni. – Alex, csinálj valamit!

Gyűlöltem, ha így szólítanak.

Nem volt anyánk.

Igazi biztosan nem.

Gyomorforgató visítás hallatszott a konyhából.

A titánokat vonzotta a vér és az erőszak, de ebben a lakókocsiban teljesen hétköznapi volt az ilyesmi. Miért támadna egy éppen most? Ennek semmi értelme nem lenne, hacsak…

Elállt a lélegzetem… Nüx betörte az ablakot, így hát a lakókocsi nem volt teljesen lezárva, mint máskor.

Bejutott egy fenevad.

Az ülőke könyörtelenül remegett a kezemben. Fagyos pikkelyek siklottak a nyakamon, ahogy Nüx felkészült a támadásra.

– Széttépi valami láthatatlan… Egy… egy olyan… csak az lehet… Telefonáljatok… Segítsetek! Kérlek, segítsetek! – könyörgött apám az ajtó mögül.

Az ajtó csikorgott, ahogy nekivetette magát, és próbált bejutni.

Már kétrét görnyedtem, annyira fájt a mellkasom.

Anyám még hangosabban üvöltött, apám pedig sírva kaparta a fürdőszoba ajtaját.

– Hívjátok a spártaiakat! Könyörgök, gyerekek! Habzik a szája. Rettenetes!

Anyámat marcangolta valami, apám meg az ajtónál állt. Valóban megtörtént, ott voltak a titánok.

Szorosan becsuktam a szemem.

Charlie hangosabban bőgött.

A zenekar a záróakkordokat játszotta.

Két ököl dörömbölt az ajtón, egy kétségbeesett ember könyörgött el-elakadó hangon. A kezem még vadabbul reszketett.

Vér csorgott le az arcomon, és a padlóra csöppent.

Az ajtó rázkódott a keretében.

Halálsikoly hallatszott.

Kísérteties klasszikus zene szólt.

– Erős vagy! – suttogta Nüx. – Bátor vagy! – Pikkelyek siklottak az arcomon, mintha a kígyó a maga módján simogatna. – Bármivel megbirkózol. A világmindenség ura vagy!

Az arcomon csorgó vérbe könnyek vegyültek.

Nem moccantam, és nem nyitottam ki a szememet.

Nem nyúltam a falra erősített telefonhoz.

Félelmetes gurgulázó hang hallatszott, aztán… csend lett. Már csak apám erőtlen zokogását hallottam.

A zenészek letették a hangszereiket, és meghajoltak.

Visszatartottam a lélegzetem, és vártam. Vártam, hogy apám is elkezdje ugyanazt a hangot kiadni, mint anyám. Vártam, hogy beszakadjon az ajtó. Vártam, hogy meg kelljen küzdenem egy titánnal. Vártam a halált.

Telt az idő.

Én csak vártam tovább.

– Azt hiszem, elment – mondta csüggedten apám.

Aztán valami hangosan csattant, mintha megbotlott volna. Kivágódott a bejárati ajtó, és odakintről elfojtva hallatszott a hangja, ahogy üvöltve könyörgött segítségért a szomszédoknak.

Nem engedtem le a fegyveremet.

Charlie most már csendesebben sírdogált.

A gyilkos szorítás a mellkasomban lassan alábbhagyott, és minden elhomályosodott előttem.

A hangok, a zajok, a mozdulatok – zavaros köddé változott a világ.

Eltorzult az idő.

Charlie álmosan kucorgott mellettem. Hunyorogva tértem magamhoz.

Homályos zöld fény vibrált felettem, egy ismerős, ócska kanapén hevertem. A lakókocsira leszállt az éj, odakint a sötétben puhán hullott a hó.

A vihar továbbállt.

Charlie a hónom alatt aludt, Nüx pedig szorosan, de láthatatlanul körbefonta a testemet a pulcsim alatt. A lakókocsiban nyüzsögtek az energiától duzzadó idegenek. Az egyik éppen arról beszélt, hogy a szomszédok hívták ki őket.

Két idegen felénk fordult.

Összerezzentem, és próbáltam egészen hátrahúzódni a kanapén, hogy minél nagyobb legyen köztünk a távolság.

A két egészségügyist – az egyik nő volt, a másik férfi – ez egyáltalán nem érdekelte. Közelebb hajoltak, befurakodtak a személyes terembe, Zeusz házának arany oroszlánja villant meg a jelvényükön.

Ha maradt volna annyi energiám, sikítottam volna.

Így épp csak egy erőtlen nyögésre futotta.

Valamivel letörölgették a legnagyobb vágásokat az arcomon, a kezemen meg a lábamon. Beleborzongtam.

– Ne mozdulj! – mordult rám a nő. – Ez egy borzasztóan drága, spártai gyógyhatású gél. Csak egy kevés maradt belőle. Ha elfogy, annak nem fogsz örülni. – Viszolyogva szorította össze a száját.

Nem a gyógyszerrel van bajom. Azzal, hogy hozzám érsz.

– Hálás lehetnél, hogy egyáltalán kapsz belőle. – A férfi elhúzta a száját. – Ennek a tégelynek lejárt a szavatossági ideje, különben még véletlenül sem pazarolnánk rád. A spártaiak olümposzi laboratóriumaiban hosszú évekbe telik, mire megterveznek és kikísérleteznek egy ilyen csodagyógyszert.

Nem bántam volna, ha még érvényes a szavatossága.

Vettem egy mély lélegzetet, és egy klasszikust dúdolva a jó dolgokra koncentráltam – talán ha két méterre tőlem anyámat épp egy testzsákba cipzározták fehér vegyvédelmi ruhát viselő emberek, apám meg odakint a hóban vitatkozott az őt faggató rendőrökkel.

Jól van ez így.

Kivágódott a lakókocsi ajtaja.

– Ne mozdulj! – förmedt rám a férfi ápoló, aki éppen fél kézzel az arcomat szorítva kenegette a bal szememet.

Szerintem életében nem tanult az alapműveleteknél bonyolultabb matekot. Carl Gauss sosem beszélt volna így velem.

Egy magas rendőr – fekete egyenruhában, menő spártai pisztolyokkal a dereka mindkét oldalán – letérdelt elém. Az ő jelvényén az Artemisz házát jelképező ágaskodó ló villant. Bekapcsolt egy diktafont, aztán halkan kezdett beszélni, mintha egy ideges állatot próbálna megnyugtatni.

– Csak annyit kérünk, hogy mondd el, mi történt. Apukádtól kaptad ezeket a sebeket? Megütött? – kérdezte halkan, mintha nem lenne mindegy.

Mind a ketten tudtuk, hogy az.

Testi sértésért többé senki nem került bíróság elé – a spártaiak rendszere egyetlen bűncselekménnyel szemben volt hajlandó felvenni a küzdelmet.

– Nem az apukám – helyesbítettem. Egészen furcsának tűnt a hangom. – A nevelőapám, de igen. Ő ütött meg.

A rendőr kíváncsian összehúzta a szemét.

– És anyukádat ki bántotta? Ki ölte meg? Emléksz…

– Mondd el nekik, mi történt, Alexis! – bődült el apám odakint. – Mondd el nekik, hogy a titánok voltak! Tudod, hogy én… – Felnyögött, mintha valaki megütötte volna.

– Rá se hederíts! – mondta a rendőr. – Ki ölte meg a nevelőanyádat? Nekem elmondhatod az igazat. Vérbe fagyott a teste, és habzott a szája. Különösen… brutális támadás volt.

Már nyitottam is a számat, készültem elmondani, hogy csakis egy titán lehetett, de képtelen voltam kimondani a szavakat.

Charlie meghalhatott volna az éjjel. Nüxnek is bántódása eshetett volna. Megdörzsöltem hát a csuklómat, és a rendőr szemébe néztem.

– Apám ölte meg – jelentettem ki higgadtan.

Vörös démonszemek villantak vádlón a jelvényén.

A rendőr kikapcsolta a diktafont.

– Köszönöm. Ennyi elég is. A rendszer gyorsan elrendezi az ügyet. Még ma este bekerül a Spártai Szövetség Büntetés-végrehajtási Intézetébe. Életfogytiglant kap, és soha többé nem kerül szabadlábra. – Biccentett felém. – Nem lesz vele gondod többé.

Azzal felállt, és kivonult a lakókocsiból.

Odakint apám hevesen káromkodni kezdett, és azt ordította, hogy megöl (jó vicc, az előbb megvolt az esélye, és azt is elszúrta), de becsapódott egy kocsiajtó, és belefojtották a szót.

Az egészségügyis nő viszolyogva nézett rám, még a száját is elhúzta, úgy beszélt hozzám:

– A szemeddel és a füleddel nem tudtunk mit kezdeni. Nem vagy jogosult kórházi ellátásra.

Halvány fogalmam sem volt, hogy miről beszél.

Elvonult a társával együtt.

Arra gondoltam, hogy hiányozni fog a pozitív energiája. Igazából nem.

Csak halványan érzékeltem, hogy valaki egy „szennyezett terület” feliratú sárga szalaggal tekeri körül a lakókocsit, miközben egy másik illető bedeszkázza a betört ablakot.

Emberek csoszogtak ki.

Az idő döcögve telt.

Hunyorogtam.

A lakókocsi kiürült, fertőtlenítő steril szaga töltött be mindent. A különleges italra emlékeztetett.

Neonzöld fények vetettek árnyékot a falakra, ahogy a fehér, elektromos spártai furgonok elhajtottak a vihar nyomában. Puha hó gyűlt össze az ablakpárkányon.

Hármasban maradtunk.

Valóra vált álom. Rémálom.

Reszketegen, vacogó fogakkal leemeltem magamról Nüxöt, és ügyetlenkedve elhelyeztem Charlie-t a kanapé sarkában. Amikor ezzel megvoltam, a lakókocsi ajtajához botorkáltam.

Csak sokadik próbálkozásra sikerült elfordítanom a három zárat.

Remegő karokkal odavonszoltam az öreg fotelt, és elbarikádoztam vele a bejáratot.

Halvány fények vibráltak homályos zölden.

Lerángattam a toldozott-foldozott takarót az ágyról, ahol soha egyikünk sem aludt, és csak azután feküdtem le Charlie mellé a kanapéra, majd vettem a karomba Nüxöt.

Nem tudtam elaludni.

Amikor a pislogó digitális óra hajnali ötöt mutatott, fel is hagytam a próbálkozással, és kitántorogtam a fürdőszobába.

A csövek hangosan felnyögtek, és kútvíz fröccsent elő a csapból. A fagyos vizet az arcomra fröcsköltem, aztán felnéztem a mosdó fölötti kis tükörbe.

Tátva maradt a szám, úgy elszörnyedtem.

A hajam torzonborz volt, az aranyszínű bőrömet sebek, horzsolások és vágások borították.

De nem ez volt a gond.

Lassan becsuktam a jobb szememet.

A világ zavaros és sötét lett, bár a bal szemem továbbra is nyitva maradt. Megint kinyitottam a jobb szememet, és a látásom visszatért.

Rózsaszín víz csöpögött le lassan az arcomon.

Össze nem illő szempár nézett vissza rám a tükörből – többé nem két sötét szemem volt.

A bal íriszem fehér lett.

A jobb fekete.

És ez még nem volt minden.

Mivel úgy éreztem magam, mintha víz alatt lennék, remegő kezemet a jobb fülemhez emeltem, és hangosan megszólaltam. A hang torzan, zúgva jutott el hozzám. Leengedtem a kezem, és megint mondtam valamit. Ezúttal tisztán hallottam magamat.

A bal oldalamon vak és süket voltam.

Nagy levegőt vettem, újabb adag jéghideg vizet fröcsköltem az arcomra, aztán megigazítottam a hajamat, és kihúztam magam.

A lány a tükörben higgadtnak tűnt. Vágások borították, két kísértetiesen különböző szemével félelmetesnek tűnt. Erősnek. A jobbján a vészhelyzeti telefon érintetlenül lógott a falon.

– Ki ő? Meg kell tudnom a nevét! – mondaná Carl Gauss, ha meglátna Brunswick utcáin ballagni Németországban. – Ez a lány lesz az én csodagyerekem.

Elmosolyodtam.

Akik addig bántottak, nem voltak többé.

Szabad lettem.

Azon a hajnali órán összebarátkoztam a második szörnyeteggel, aki valaha az utamba került – saját magammal.

Vagy legalábbis azt hittem.

Később kiderült számomra, hogy egyszerre értékeltem nagyon jól és nagyon, de nagyon, de nagyon rosszul a helyzetet. A szörnyek nehéz esetek voltak ebből a szempontból, mert mire az ember meglátta az igazi valójukat, már késő volt.

Aztán valamikor napközben hangosan kopogtattak a lakókocsi ajtaján. Egy erősen ráncos, középkorú férfi állt odakint a hóban.

– A szövetség – úri modorról téve tanúbizonyságot vastag nyálcsíkot köpött a hóba – egy bűnügy helyszíneként azonosította ezt a lakókocsit, ennek következtében lakhatatlanná nyilvánította.

Egy nagy, fehér teherautóra bökött, ami drága, ezüst utánfutót vontatott.

– Azt a parancsot kaptam, hogy szállítsam el.

Torz volt a hangja, és az éles csengés a bal fülemben még rosszabb lett, mint volt.

A kavargó hó ráfagyott a férfi szemöldökére.

– És akkor m… mégis hol lakjunk? – kérdeztem tompán.

– Az nem az én bajom. Mindenkinek ki kell költöznie, azonnal! – Kifejezéstelen maradt a tekintete. – Felhatalmaztak, hogy erőt is bevessek. – A keze az övére csatolt gumiboton nyugodott.

Pár perccel később ott álltunk Charlie-val és Nüxszel az elpusztult gyepen, a szüleink takarójába burkolózva. Pár nyomorúságos tárgy hevert egy dobozban a lábunknál.

A teherautó elvontatta a lakókocsit a jeges úton.

– Keressünk valami helyet, ahol meghúzhatjuk magunkat! – súgtam, és a legközelebbi lakókocsi felé vezettem a családomat, hogy ott segítségért könyörögjünk.

Hivatalosan is hajléktalanok voltunk.

Így mennek a dolgok, ha az ember nehéz időkben él – az élet egyre rosszabbra fordul.

Mindig.

3

TÚLÉLNI A POKLOT (A GIMIT)

ALEXIS, 2099

Neonzöld fény pislákolt a mennyezeten, mivel az áramszolgáltatás csak nagy nehézségek árán tudta fenntartani a világosságot az iskolában.

Reggel hat óra volt, de a teremben, ahol a tanárok névsort olvastak az órák kezdete előtt, máris nagy volt a nyüzsgés.

Kit érdekel, hogy Sarah megcsalta-e Bethanyt Erickel, és ha igen, csinálták-e popsiba?

Eleve nem értettem az embereket, a kamaszok meg egyenesen felfoghatatlannak bizonyultak számomra.

Néha (mindennap) az az érzésem támadt, hogy a földön eltöltött tizenkilenc évem untig elég. Nem akartam többet látni.

Nagy sóhajjal igyekeztem koncentrálni az egyenletre, amit hónapok óta próbáltam megoldani. Minden azon múlt, hogy a spártaiak júniusi szintfelmérőjén bekerüljek a legjobb 0,001 százalékba. A földön minden tizenkilenc éves letette ezt a vizsgát, hogy kiválasszák, ki kerülhet be közülük a világon megmaradt három felsőoktatási intézmény egyikébe.

Ha felvennének, akkor is elő kell állnom valamilyen tudományos eredménnyel a jegyeimen túl. A Riemann-sejtésbe fektetett munkám lenne a bizonyítékom a képességeimre.

Charlie csak rám számíthatott.

Nem hagyhattam cserben.

Jessica, aki a bal oldalamon ült, beleszimatolt a levegőbe.

– Más is érzi ezt a szagot? – kérdezte jó hangosan, aztán belemerült a csevegésbe egy csapat lánnyal.

Hála az égnek, amiért félig vak vagyok, és nem látom az arcát! Apró öröm.

Még hangosabban kezdett szimatolni.

Szerettem volna apró darabokra hullani, és eltűnni. Jobb híján összehúztam magam a helyemen.

Aznap reggel az iskolai mosdóban mosakodtam. Mániákusan tisztálkodtam, de soha nem volt elég, mert így is, úgy is a hajléktalanság szaga áradt a kevés ruhadarabomból, mindegy, hányszor öblítettem át őket.

A szagom mindenki számára nyilvánvalóvá tette, hogy Charlie-val egy kartondobozban élünk a város legszegényebb lakókocsiparkjának a hátsó sarkában.

Jessica befogta az orrát, a barátai pedig eljátszották, hogy öklendeznek.

Egy klasszikust dúdoltam.

Fantomfájások futottak végig az alkaromon a sebhelyes csuklómat borító tucatnyi régi hajgumi alatt.

Mit sem törődtem azzal, hogy a kosz már eltávolíthatatlanul beette magát a körmöm alá.

Mit sem törődtem azzal, hogy le-lecsukódott a szemem, hiszen alig aludtam a félelemtől. Meggyőződésem volt, hogy az erdőből jövő minden zaj egy titán, akinek Charlie-ra fáj a foga.

Mit sem törődtem a tátongó ürességgel a gyomromban. Abból, hogy különórákat adtam élelmiszerjegyekért, alig tudtuk fenntartani magunkat, ráadásul azt, ha valaki a spártai szintfelmérője előtt dolgozott, a szövetség illegális gyerekmunkának minősítette.

Azt mondták, egy civilizált társadalomban a gyerekek nem dolgoznak.

Hát ez óriási! Tudjátok, mit nem tesz egy civilizált társadalom? Nem kergeti a hajléktalan gyerekeket az éhhalálba azzal, hogy nem engedi őket gondoskodni magukról.

– Lefogadom, hogy soha nem zuhanyozik. Gusztustalan! – Jessica olyan hangosan beszélt, hogy az egész terem hallhatta.

Újra nevetés támadt.

Szégyen égette a mellkasomat.

Ilyenkor szerettem volna én is magabiztos, nagyhangú lány lenni. Olyan, aki habozás nélkül kimondja, amit gondol, és nem hagyja, hogy mások szekálják. Igazi femme fatale, mint azokban a régi filmekben meg könyvekben.

– Rettenetes ez a szag! – Jessica hangosan öklendezett.

Én egy szót sem szóltam.

Lejjebb csúsztam a helyemen, és a foltozott nadrágomba töröltem a tenyeremet. A kommunikáció az embertársaimmal nem tartozott éppen az erősségeim közé. Mindig a torkomon akadtak a szavak.

Jessica asztala hangosan megnyikordult, ahogy látványosan elfordult tőlem, mintha pestises lennék.

A nyomás a mellkasomban a tízszeresére nőtt.

Csak hagyjatok békén!

Ezen a ponton már a fél iskolának adtam különórát, és nélkülem nagyjából-egészéből senki sem konyított volna a matekhoz azon az isten háta mögötti helyen.

Igen, a léc kétségbeejtően alacsonyra került. Ezzel jár a civilizáció bukása.

Jessica még távolabb húzódott, amitől az asztala még hangosabban csikorgott.

Nem számított, mit csinálok, úgyis csak a piszkos hajléktalan lány maradtam, aki dadog és büdös.

Az emberek gázok.

– Azt a rohadt… emberek! – visította izgatottan Taylor, amint berontott a terembe. – A Spártai Élet oldal új anyagot töltött fel a Karmazsin Párosról! Van egy videójuk, amin titánokkal harcolnak!

A Karmazsin Páros a Halál Társulásának a két legismertebb tagja – Patro Aphrodité házából és Akhilleusz Arész házából.

A Spárta-mániások épp ezekért a félig ember öszvérekért rajongtak. Az embereket náluk jobban csak a háromévente megrendezett Spártai Gladiátorviadal, az SGV csigázta fel. Az iskolában máris transzparenseket feszítettek ki a következő évben esedékes újabb játékokra készülve.

Csúcs, khthonikus spártaiak meg sötét lények harcolnak egymással és titánokkal hetekig a Dolomitok Amfiteátrumában! Juhú, kínzás és halál! Ez a szép a sportban!

Nem értettem.

Az osztályteremben még hangosabb lett a zsivaj, de annyira, hogy már csöngött tőle a bal fülem. Székek nyikorogtak, asztalok zörögtek, ahogy mindenki a terem hátulja felé csődült.

A diáktársaim (vagyis az ellenségeim) úgy vették körül a spártai kor előtti, jókora számítógépeket, mint keselyűk a tetemet, és a spártaiak mindenféle dolgainak szentelt weboldalt lesték.

Ez az oldal volt az egyetlen oka annak, hogy a felújított, huszonegyedik század eleji számítógépeknek hatalmas földalatti piaca alakult ki. Filmek, képek, rajongói írások és kvízek kerültek fel rá a tizenkét nagy spártai ház tagjairól.

Azért akadt néhány mélyenszántó, gondolatébresztő anyag is a spártaiakról – rajzok a csupasz farkukról, amiket emberek készítettek szemtanúk beszámolói alapján.

Nem mintha megnéztem volna.

Oké, egyszer megnéztem, de felsikítottam, és kikapcsoltam a számítógépet a könyvtárban.

Na jó, aztán újraindítottam a gépet, hogy még egyszer megnézhessem.

Az sem kizárt, hogy hosszasan vitáztam a könyvtárossal arról, hogy egy pénisz félresikerült meztelen csigára hasonlít-e (ő a tengeri uborkára szavazott).

Bevallom, zsinórban öt napon át megnéztem az oldalt, mert nem akartam elhinni, hogy a férfiak valóban ilyesmit hordanak a lábuk között.

Igen, ez az előző héten történt. Nem, nem akartam beszélni róla; még mindig az ártatlanságomat gyászoltam.

– Mindenki kussoljon! Aludni szeretnék – nyögött fel hangosan Nüx, pusztán a drámai hatás kedvéért, mivel mindketten tudtuk, hogy rajtam kívül senki sem hallja.

A lyukas, több számmal nagyobb pulcsim alatt szorosabban fonta magát a testemre. Felnyögtem, ahogy hirtelen nem jutottam levegőhöz.

– Ne már! – súgtam oda neki. – Az egyenletre próbálok figyelni.

Tényleg én voltam a világon az egyetlen, aki tisztelte még a matematikát?

– Ha az a csaj még egyszer megmukkan – közölte Nüx –, kinyírom. Mondhatsz, amit akarsz. Nem ússza meg.

Megráztam a fejemet.

– Taylornak hívják.

– Jó – mondta Nüx. – Lassan és fájdalmasan nyírom ki Taylort. Így jobb?

Nüx állkapcsa hangosan csattant. Mindenre az volt a megoldása, hogy halálra mar valakit. Bár hiába hajtotta az ösztön, soha nem lépett a tettek mezejére, leginkább azért, mert fizikailag megakadályoztam benne. Mindazonáltal gyanítottam, hogy Mr. Jones, a folyosóügyeletes nem csak úgy „váratlanul halálozott el” a menzán, miután kigúnyolt, amiért dadogok. Nüx mindenesetre megesküdött, hogy ártatlan, én pedig semmit nem tudtam bizonyítani.

– Brewer tanár úr? – kérdezte bosszúsan Timothy, az iskolai focicsapat irányítója (a fejemben csak Tim-Tom). – Lejátszhatjuk a videót a kivetítőn, hogy mindenki láthassa, hogyan pusztítják el a khthonikusok a titánokat?

– Csináljatok, amit akartok! Végzősök vagytok. – Brewer csámcsogva ette tovább a reggeli virslijét.

– Most megharaphatok egy diákot? – érdeklődött Nüx.

Diszkréten, ahogyan az a kamaszoknál megszokott, odacsaptam a legjobb barátomat, egy láthatatlan kígyót az asztalhoz, hogy ne szorítsa ki belőlem a szuszt, amiért nem engedem, hogy megölje az osztálytársaimat.

Nem álltak jól a dolgok.

Brewer lekapcsolta a lámpát, a diákok pedig izgatottan sustorogni kezdtek, ahogy a kivetítő bekapcsolt. A Spártai Élet oldal jelent meg nagy méretben a vásznon.

– Hihetetlen, hogy a Karmazsin Páros lesz! – súgta oda Tim-Tom a barátjának. – Először látjuk őket január óta.

Négy teljes hónap! Kész csoda, hogy túléltük!

Melegség kúszott fel a nyakamra.

– Ezt látni akarom! – Nüx láthatatlan feje előbújt a pulcsim alól.

Körülnéztem, féltem, hogy valaki észreveszi a különös, kígyó alakú dudort a ruháimban.

Senki nem nézett rám.

Az osztály tágra nyílt szemmel meredt előre. A kivetítő neonzöld fényét visszaverték az üveges tekintetek.

Reccs!

Valamennyien nagyot ugrottunk ijedtünkben.

A képernyőn egy titán szelte át a levegő, és vágódott neki egy fának. A bőre minden szabadon lévő felületét ocsmány, fekete erek borították.

Göcsörtös ujjaiból hosszú, fekete karmok álltak ki.

Kiáltások visszhangoztak.

A videót egy spártaikergető készítette, olyan ember, aki a spártaiak nyomába ered, igyekezvén rögzíteni, amint a Halál Társulása titánokkal küzd, hogy foglyul ejtse őket. A Karmazsin Páros nem véletlenül lett híres.

Úgy pletykálták, hogy a többi khthonikus – a vezetők és az örököseik – a becsület körül forgó ősi szabályok szerint élte az életét. Zárkózott társaságot alkottak, akik az elképesztő vagyonukból rengeteget áldoztak arra, hogy ne kelljen az emberekkel keveredniük.

A születésüktől fogva a spártaiak között nevelkedő Karmazsin Párost azonban nem ennek a társaságnak a szabályai vezették.

Ők igazi hírességek voltak.

A kamera új szögből követte az eseményeket. Egy izmos spártai felkapta a titánt, és úgy hajította el vagy százméternyire az erdőn át, mintha pehelykönnyű volna, aztán háttal a kamerának elindult utána.

A titán felnyögött fájdalmában, majd könyörögni kezdett.

– Könyörgök, ne! – Éles karmaival a férfi karjába mart.

Egy brutális felépítésű fekete farkas lépett be a képbe, és térdelt le óvón a spártai mellé. A fenevad fenyegetően morgott, és a kamera felé fordította a fejét – vörös szeme volt, a gyilkos tépőfoga az állkapcsa alá lógott.

Egy szemvillanás alatt kirázott a hideg.

A spártai követhetetlenül gyors mozdulattal előkapta a kését, és döfött, a farkas pedig ugyanabban a pillanatban elrugaszkodott. A titán fájdalmasan felüvöltött.

Elfordítottam a tekintetem.

A többiek lenyűgözött sóhajából ítélve csak engem taszított a jelenet.

Ha az olümposziak a hősök, akik a fejlett technológiájukkal és a tudásukkal megmentették az emberiséget, akkor a khthonikusok a sötét istenek, akik a hátborzongató képességeikkel vívták ki a tiszteletet.

Isten óvjon mindannyiunkat!

A kivetítőn fekete vér fröccsent.

A spártai terpeszben ráült a szörnyetegre, és most először profilból mutatta meg magát – rácsos szájkosár borította a barna arca alsó felét.

– Azt a kurva, ő az! – mondta az egyik diák. – Akhilleusz!

Mindenki ismerte Akhilleuszt.

Ő volt az egyetlen spártai, aki szájkosarat viselt.

A Spártai Szövetség kényszerítette rá az előző SGV-n mutatott borzalmas produkciója miatt, mivel a hangjával egyetlen dologra volt képes: kínzásra. Többtucatnyi lényt juttatott kómába pusztán azzal, hogy szólt pár szót.

Szörnyetegnek számított a szörnyetegek között.

Persze volt ebben ráció – Arész házát nem véletlenül nevezték a Háború házának is.

Abból a házból csakis elmeroggyant spártaiak kerültek ki.

A képességeik még a többi khthonikus ház tagjainál is nagyobb gonoszságokra hajtották őket.

Darabokra téptek embereket.

Puszta szórakozásból.

– Annyira dögös! – suttogta Jessica.

– Az hát – felelte egy emberként az egész osztály.

Mivel a spártaiak közismerten előszeretettel szexeltek bárkivel, aki az útjukba került – egyáltalán nem érdekelte őket az illetők neme, és általában egyszerre több nővel vagy férfival is jártak, de legalábbis összefeküdtek –, az emberek közt divat lett utánozni a szexuálisan szabados életvitelüket.

Engem az ilyesmi a legkevésbé sem érdekelt.

Számomra csakis Carl Gauss, azaz a megkérdőjelezhetetlen magány létezett.

Tim-Tom tett egy szimpatikus megjegyzést, miszerint széttenné a lábát, és zokszó nélkül bevenné, úgyhogy inkább az események kevésbé zavarba ejtő szereplőjére, a titánra koncentráltam, aki élesen sikított, miközben kínozták.

Valamiféle céljuk volt, amikor embereket kezdtek gyilkolni.

Világító betűkkel adatok villogtak a képernyő jobb oldalán.

- Neve: Akhilleusz.

- Becenevei: Háború fia, Gyilkos, a Karmazsin Páros fenevadja.

- Vérvonal: apja Arész, Arész házának a feje, anyja ember.

- Spártai ház: khthonikus.

- Magassága: 200 cm.

- Súlya: 132 kg.

- Született: 2077. március 23.

- Képessége: a hangjával kínoz, közelebbit nem tudni.

- Védelmező állata: farkas.

- Erő: 100-ból 95 pont.

- Foglalkozásai: a Halál Társulásának a tagja, a HSZHH fegyvergyártó vállalat alapítója Patróval, Augustusszal és Kharónnal.

- Vagyona: 3 milliárd dollár.

Akhilleusz egy komplett tárra való golyót eresztett az üvöltő titánba.

Jellegzetes szeméből – ami a vörös egészen döbbenetes árnyalatában pompázott még akkor is, amikor épp nem használta a képességeit – sütött a könyörtelenség, hosszú, barna haját tömpe férfikontyba kötötte fel. Minden vitán felül ő volt az oka, amiért az osztályban a fiúk fele kontyban viselte a haját.

– Látjátok ezt? De úgy igazából látjátok? – kérdezte suttogva az egyik fiú.

– Igen… elképesztő.

– Brutális és szexi!

Az osztály nevetett.

Azon kezdtem elmélkedni, hogy most fojtsam meg magam, vagy csak később.

Durr! Durr! Durr! Durr!

A titán egyre csak sikított, mert a halhatatlanság azt jelentette, hogy ha megölni nem is lehet, kínozni azért igen.

A pisztoly üresen kattant.

A Karmazsin Páros fenevadja higgadtan előhúzott még egy tárat, aztán lőtt tovább, mint aki unatkozik.

Duzzadó izmain pisztolytáskák feszültek, és az erős teste szinte minden négyzetcentiméterére jutott egy fegyver.

Akhilleusz pisztolyának a csövén arany HSZHH felirat villant.

A H és az SZ köztudottan a háborúra és a szexre vonatkozott, így utalva a becenevekre, amiket az emberek adtak a Karmazsin Párosnak, azt viszont senki sem tudta, mint jelent a másik két H, csak annyit, hogy Kharónra és Augustusra, a titokzatos khthonikus örökösre vonatkoznak, akikről azt rebesgették, hogy még a Karmazsin Párosnál is rémisztőbbek.

Mivel Akhilleusz éppen azzal volt elfoglalva, hogy megkínoz valakit a kivetítőn, ezt elég nehezen hihetőnek találtam.

Valami homályosan villant, és egy pillanattal később újabb spártai jelent meg a képen. Akhilleusz vállára tette a kezét, és elhúzta a titántól. Egy nemeai jaguár osont előre, és ült le a farkas mellé. Pont ugyanakkorák voltak (mint miniatűr pónik, csak nem olyan aranyosak).

– Úristen, ő az!

– Na ne!

– Vigyázz már, nem látok tőled! – kiáltotta valaki, és lelökött egy másik diákot a székéről.

Most már a második spártait is tisztán lehetett látni – a Szex volt az a HSZHH-ból. A világ valaha volt legszebb nőjének a fia.

Az egyetlen ember, aki kulcsot kapott Akhilleusz szájkosarához.

Patro.

Letérdelt, a titán nyaka köré kulcsolta a kezét, és felvillantak az adatai.

- Név: Patroklosz.

- Becenevek: Patro, Szex fia, a Karmazsin Páros vezére, a tökéletes férfi, Akhilleusz idomárja.

- Vérvonal: anyja Aphrodité, Aphrodité házának a feje, apja ember.

- Spártai ház: khthonikus.

- Magassága: 193 cm.

- Súlya: 109 kg.

- Született: 2078. augusztus 23.

- Képessége: mentális, közelebbit nem tudni.

- Védelmező állata: nemeai jaguár.

- Erő: nem áll rendelkezésre elegendő adat.

- Foglalkozásai: a Halál Társulásának a tagja, a HSZHH fegyvergyártó vállalat alapítója Akhilleusszal, Augustusszal és Kharónnal.

- Vagyona: 3,5 milliárd dollár.

A titán rúgkapálva esdekelt.

Patro a mutatóujjával megérintette az áldozatuk homlokát – az eredetileg zöld szeme vérvörösen ragyogott fel, ahogy aktiválta a khthonikus képességeit –, mire a titán mondott valamit.

Patro dühösen összeszorította a száját, aztán a kamerába nézett. A rövid, hullámos, fekete haj, a telt, vörös ajkak, a hosszú, sötét szempilla, a fekete bőr, a karakteres arc és a mély grübedlik lenyűgöző összhatást eredményeztek.

A diákoknak a lélegzetük is elállt.

– Igazat beszélnek. Tényleg úgy néz ki, mint a Dávid-szobor – szólalt meg valaki, mire a többiek egyetértően mormogtak.

Asztalok csikordultak, ahogy mindenki előrehajolt. Patro teljes arca még a szemcsés képen sem tűnt eviláginak. Egyszerűen túl vonzó volt, hogy igaz legyen.

John atyának egészen biztosan Patro járt a fejében, amikor azt mondta:

– Az ördögnek csinos arca van, és az emberiség pokolra jut, amiért leborul előtte.

Patro felemelte az ujját, és egyenesen a kamerába mutatott.

– Azt a kurva! – motyogta mögöttem Tim-Tom.

Súlyos, fekete csizma csörtetett a képbe, fölötte fegyverekkel borított vaskos comb, átható vörös szempár meg egy szájkosár.

Akhilleusz felemelte az öklét, és egyetlen ütéssel összetörte a lencsét – a kivetítő elsötétült. Halálos csend lett, miközben mindenki próbálta feldolgozni, amit az imént látott.

Az eső hevesebben zuhogott.

– Magasságos ég, láttátok ezt, basszuskulcs? Szent isten, nem kapok levegőt! Életemben nem láttam ilyen dögöset! Nem is tudom…

BRRRRRRR!

Kicsöngettek.

A diákok izgatottan bepakolták a táskájukat, és kisiettek a teremből, ügyelve, hogy engem jó nagy ívben kikerüljenek, mintha pestises lennék.

Az ég a zöld baljós árnyalatát vette fel, ami tökéletesen passzolt az osztálytermekben és a folyosókon pislákoló fényekhez.

– Hát, ez szórakoztatóbb volt a szokásosnál – szólt Nüx a nyakamból, én meg észrevétlenül visszatoltam a pulóverem alá.

Fogtam a táskámat, és a könyvtár felé indultam.

– Borzalmas volt – mondtam.

Az egyik diák furán nézett rám.

– Ha borzalmas alatt azt érted, hogy zseniális, akkor abszolút – felelte Nüx, és motyogott valami kiakasztót arról, hogy egy nőnek is vannak szükségletei.

Igyekeztem meg sem hallani.

Elhomályosultak előttem az arcok, ahogy végigsiettem a folyosón. Közben cikáztak a gondolataim. Tulajdonképpen már három évvel korábban elvégeztem a középiskolát, de a spártaiak szintfelmérőjét csak tizenkilenc évesen lehetett letenni.

A napjaimat a könyvtárban töltöttem, készültem a vizsgára, és régi egyetemi jegyzetekből képeztem tovább magam.

A titán sikolyai még mindig a fülemben csengtek, ahogy gyorsítottam a tempón a tolongó diákok között. Fekete ruhás férfiak álltak a falak mentén, kezüket a HSZHH feliratú pisztolytáskájukon tartva.

Jelvényük az Arész házához tartozó Minótauroszt és a Hadész házához tartozó pokoli csontvázkutyákat ábrázolta.

Az USA karhatalmának a maradéka az állami alkalmazottakra kitűzte a Spártai Szövetség, főleg a khthonikus házak szimbólumait. Végső soron nem mentek vele sokra, de az emberek nagyobb biztonságban érezték magukat tőle.

Az egyik zsoldos tekintete találkozott az enyémmel.

Ő nézett félre előbb.

A férfiakkal mindig így volt. Általában eljátszották, hogy nem történt semmi, de frászt kaptak a különböző színű szemeimtől.

A zsoldosokat csalinak használták.

A titánok magányosan vadásztak, mivel azonban erősek voltak, halhatatlanok, és a fejlett spártai fegyverek jóformán le sem lassították őket, így is hatékonyaknak bizonyultak.

Egyetlen titán egy egész várost is elpusztíthatott, ha úgy akarta.

Amikor 2050-ben megjelentek, a kormányok atombombát dobtak rájuk.

Katasztrófa lett belőle.

Közismert lett egy kép, amin egy magányos titán lép elő a gombafelhőből. Sérült volt, de mozgott, tekintetét a robbanás zónájában heverő emberekre szegezte.

A folyosón felsorakozó zsoldosok a legjobb esetben is öt másodpercet nyerhettek volna nekünk, de állítólag a diákokat fürkésző fegyveresek miatt mindenki nagyobb biztonságban érezte magát.

A folyosón nyüzsögtek az idegenek.

Egy kéz kapta el a vállamat, mire hátratántorodtam, és egy öltözőszekrénynek vágódtam.

– Hékás, nyugi, csak én vagyok az! – Egy fiú lépett be a személyes terembe. Úgy lebegett fölöttem, mint valami fekete felhő. – Én vagyok az, Josh. Nem emlékszel rám? – Elhalványult a mosolya. – A múlt hónapban te készítettél fel a matekdolgozatra. Ami mellesleg hatvanöt százalékos lett.

Üres tekintettel meredtem rá. Azt akarja, hogy mondjak valamit?

Ha épp nem korrepetáltam, senki nem beszélgetett velem. Mindenki csak nekem beszélt. Közölték, hogy lyukas a ruhám, és megkérdezték, tényleg elvadult kutyákkal élek-e az erdőben.

Azon poénkodtak, hogy biztosan bolhás vagyok.

Josh hátrabillentette a fejét, és hangos nevetésben tört ki (pedig semmi vicces nem történt).

– Annyira izgatott vagyok! Életben nem sikerült ilyen jól egy dogám sem! – Megveregette a vállamat.

A szekrény hangosan megzördült, ahogy hátrahőköltem.

Mivel lány létemre magas voltam, az iskolában a legtöbb fiú a szememig ért, Josh viszont jó nagyra nyúlt.

– Azt beszéltük meg, hogy a szekrényedben hagyom a fizetségedet – mondta különös arccal –, de személyesen akartam beszélni veled.

Átadott három ételjegyet.

Gyorsan elvettem, és gondosan a zsebembe hajtogattam őket, aztán ellöktem magam a szekrénytől, és gyors léptekkel a könyvtár felé indultam.

– Várj! – Josh, akire most már élénken emlékeztem, mert azt hitte, hogy hatszor hét az hatvanhét, és nem gondolta, hogy a nulla létező szám (az ilyen miért él?), mellém szegődött a bal oldalamon.

Nem láttam.

Elszorult a mellkasom a pániktól.

– Ne tarts tőle! A szagán érződik, hogy gyenge. Nincs mitől félned – jegyezte meg Nüx sziszegések közepette. – Azért halálra marom a kedvedért, mert nagyvonalú vagyok, és segítőkész.