Második kiadás

Copyright © 2015 by John Lukacs

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítófotó © Fortepan / Faragó György

Minden jog fenntartva

Tartalom

I

Várhatunk-e változást a nemzetközi politikában és Magyarországon 1966-ban?

Elkerülhető volt-e Magyarország orosz megszállása 1944-ben?

Churchill és Magyarország

Horthy Miklós 1868–1957

Barcza György írott hagyatéka

Éhes farkas a nyáj közt

Kérdések a sajtószabadság és a demokrácia történelméről

Képek és különbözőségeik

Erősíteni az önbizalmat

A rövid évszázad után

1849: az európai forradalmak kora lezárult

Az Európa-fogalom kialakulása és fejlődése

Magyarország helye Európában

A magyar katolikusok és a zsidókérdés

Párt, nemzet, nép

Egy nagy államférfi érdeklődése Magyarország iránt

Magyar átok

Állam, nemzet, nép

A nagy Tocqueville-problémák

Hozzászólások a legújabb kori magyar történelemhez60

Magyar katasztrófa

II

A magyar nemzet és az európai öntudat

Magyar széljegyzetek

Magyar széljegyzetek

Történetírás és regényírás: avagy a múlt étvágya és íze

Magyarország a hazám, Amerika az otthonom

Egy borivó vallomásai

Fürdőkádakról

„Stella.” De mégis…

Szerencsések

Titoktartás

Tilos

Gyerekjáték

Félsziget

Álomról

Tehetség

III

A nemzeti becsület védője

Kivételes férfi

Romsics Ignác könyvéről

„Vallomások Budapestről”

Bán D. András halálára

Álmok és mesék a valóságból

Hozzászólás Charles Gati 1956-ról írt könyvéhez

Egy keserédes könyv

Sir Bryan Cartledge könyvének történetirodalmi érdeme

Boldog emberöltő?

Bevezetés Alexis de Tocqueville: Emlékképek 1848-ról című könyvéhez

Polgárok és urak

Nyílt levél Orbán Viktornak

I

Várhatunk-e változást a nemzetközi politikában és Magyarországon 1966-ban?1

Igen tisztelt Elnök Úr, mélyen tisztelt Hölgyeim és Uraim, kedves Barátaim!

Örömmel foglalok helyet közöttetek ma este. Meghívástok számomra komoly megtiszteltetést jelent. Nem firtatom, hogy miért. Meg kell azonban jegyeznem, hogy a rám kiosztott szerep két nehézséggel jár, melyekből igyekszem majd kilábolni. Az egyik: sok vitában vettem részt önképzőköri, egyetemi és írói pályafutásom során, sokszor bizony a temperamentumomnak inkább megfelelő enfant terrible szerepében: mégis ma szereplek életemben először mint vitavezető, pláne magyarul. A másik nehézség egyszerűbb, könnyebben áthidalható. Foglalkozásom történetíró, nem pedig próféta. Amit tudok a múltról, azt néha meg is értem. A jövőt néha a jó Isten segítségével kezdem itt-ott megérteni, de tudni nem tudom. De nem kétséges, hogy a három kategória – múlt, jelen, jövő – között a múlt a konkrét realitás, a jelen illúzió, még a jövőnél is inkább illúzió, mert az idő misztikus folyama olyan, hogy nemcsak a múlt folyik bele a jövőbe, de a jövő máris a múltban rejtőzik, sőt bizonyos formában a jövő a múltnak néha már okozója is. Itt találtatik a természettudomány és a történelmi tudat egyik legmélyebb különbsége. Engedtessék meg tehát, hogy a történetíró spekuláljon a jövőről, a múlt tudatában, mint vízállási felügyelő, nem mint próféta. Mai vitánk témájának két része szerény véleményem szerint immár elválaszthatatlan. Magyarország jövője a világpolitikának, különösképpen pedig Európa alakulásának szerves része. Annak ellenére, hogy a belpolitika és a külpolitika között mindig erős, de sokszor mélyen fekvő és nem mindig látható szálak állnak fenn, ez a legújabb kori történelem következménye. Talán nemzeti temperamentumunk volt oka annak, hogy a múltban sajnos éppen az európai, illetve a világhelyzet elégtelen felismerése járultak hozzá nagy nemzeti tragédiáinkhoz. A három nagy nemzeti felkelés, a négy magyar forradalom tragédiáját végigkíséri ez a hiányos téma. Mind Rákóczi, mind Kossuth, mind a szerencsétlen Károlyi Mihály, mind a még szerencsétlenebb Nagy Imre 1956-ban, nem értették meg a magyar üggyel különben szimpatizáló nyugati hatalmak politikáját, azoknak keretét és kötöttségeit. Inkább szentimentalizmus, mintsem realizmus jellemezte külpolitikánkat. Hogy a sok szenvedés és a keserű tapasztalat három évszázadon át ezt a sajátságosan magyar tendenciát lassanként korrigálja-e, azt nem tudom.

Égő problémánk mind Rákóczi, mind Kossuth korában, mind 1956-ban, mind ma, a nemzet függetlenségének egyszerű és hatalmas problémája. Érdemes volna azon elgondolkozni, hogy az európai nemzeti függetlenségek alakulásának nagy korában, 1815 és 1920 között Németország kivételével egyetlen európai ország sem akadt, amely tényleg saját maga izolálva tudta volna kivívni függetlenségét. Görögország, Szerbia, Belgium, Norvégia, Bulgária, Románia és Albánia, Csehszlovákia, Lengyelország, a három balti köztársaság, Finnország, még Olaszország sem tudta egyedül kivívni függetlenségét. Legalább egy, sőt többször két vagy három európai nagyhatalom beavatkozása vagy aktív támogatása kellett ahhoz, hogy nemzeti függetlenségük álma szuverén valósággá váljon.

Ezen megjegyzésemnek azonban nem az a célja, hogy a nemzeti törekvések történelmi fontosságát kritizáljam vagy éppenséggel lecsepüljem. Éppen fordítva. A ma esti témához való hozzászólásomnak fő célja éppenséggel az, hogy a nemzeti tényező fontosságát hangsúlyozzam.

Magyarország jelenlegi – és véleményem szerint átmeneti – helyzetének oka nem a kommunizmus, hanem hatalmi tényező. Magyarországon a kommunizmus nem 1956-ban, nem 1947-ben, hanem már 1919-ben megbukott. Bizonyos mértékben ez egyike azoknak a sötét pontoknak, melyeket a mai rendszer otthon képtelen megérteni: a rendszer végzetes lélektani hibája Kun Béláék dicsőítése. Itt akarom megemlíteni azt a sajátos történelmi körülményt, miszerint a kommunizmus ugyanakkor az orosz hatalmat is gyengítette. Az antikommunizmus ideológiája ezt a – magyar szempontból fontos – tényezőt sokszor elködösítette. Oroszország az első világháborúban a győztesek oldalán volt: ha 1917-ben Oroszország még néhány hónapig kibírja, a győztesek oldalán marad, és Kelet-Európában domináns szerepet játszik. Az első világháború és a második világháború közötti nagy különbség éppen ott áll fenn, hogy míg a második világháború során a nyugati hatalmaknak osztozniuk kellett a győzelmen Oroszországgal, az első világháborúban Franciaország és Anglia az Egyesült Államok beavatkozásával képes volt Németországot leverni az oroszok nélkül is. A cári diplomácia 1914–17 közötti megmaradt archívumaiból tisztán látszik, hogy ha véletlenül a kommunista forradalom nem következik be, Oroszország már az első világháború után nagyhatalom lesz nemcsak a kelet-európai térségben, hanem a Duna-medence szélén. A kommunista rendszer az orosz nagyhatalmat húsz évig visszatolta mind gazdaságilag, mind politikailag. Még a kommunizmus is csak halványan sugárzott Moszkvából: minden más világforradalmi rendszer történetével ellentétben a kommunista rendszer Oroszországban 1921 után kénytelen volt visszavonulni; az orosz határokat lezárta, izolacionista, szűk látókörű nemzeti politikát folytatott.

Változott-e nagyban a helyzet a második világháború után? Igen is, nem is.

Vajon szülőhazánk jelenlegi helyzete a kommunizmus következménye? Nem. Magyarország 1944 utáni sorsának oka az, hogy az ország az orosz hatalmi szférába került. Ezt mindannyian tudjuk. Kérdés azonban (mely a jövőre is vonatkozik), hogy fennállnak-e még azok a kategóriák, amelyekkel mi is az utolsó húsz év történelmét szemléltük.

Vajon az utolsó húsz évben a nagy harc és ellentét a kommunizmus és kapitalizmus között állt-e fenn? Nem: húsz év után úgy látszik, hogy különbségeik lassan eltűnnek: a kommunizmusnak kapitalista jellege lett, a kapitalizmus pedig tervgazdálkodást és szocialista jelleget vesz föl itt és ott.

Vajon az utolsó húsz év a Nyugat és Kelet harcának új fázisát jelentette-e? Így látszott tíz évig, tizenöt, húsz évig. Ma azonban nem. Melyik az igazi keleti hatalom: Oroszország vagy Kína? Úgy látszik, hogy Oroszország kénytelenül-kelletlenül „európaizálódik”, főleg külpolitikai okok miatt, mert az újtatár Kelet Moszkvát fenyegeti.

Vajon a második világháború a szlávok és germánok nagy történelmi mérkőzésének egy új fejezetét jelentette-e? Így látszott 1945-ben, amikor az oroszok Németország közepéig törtek elő. Ma már nem. Mind az osztrák események, mind Jugoszláviának különös államisága azt mutatja, hogy bár a pánszlávizmusnak igen sok szálát lehet felfedezni Sztálin hatalmi törekvéseiben, a szláv és germán ellentét, mint történelmi kategória, immár nem áll fenn.

Végül igaz-e még az, amit már a XIX. században néhány nagy konzervatív gondolkodó látott, hogy a XX. században Amerika és Oroszország lesz a két nagyhatalom, mely a világot uralni fogja? Így látszott ez is jó sokáig; ma is még bizonyos mértékben. De csupán így. Immár húsz éve, hogy mind az Egyesült Államok, mind Oroszország Európában nem dinamikus, hanem status quo hatalmak. Ez volt mind oka, mind következménye az 1956-os forradalom világpolitikai függvényeinek. A két status quo hatalom megvédte a maga szféráját, de a máséba belenyúlni nemigen mert. Ma azonban látszik, hogy mind Európa keleti, mind Európa nyugati részében a szövetségi rendszerek fellazulnak: mind Oroszország, mind Amerika bizonyos visszavonulásával állunk szemben.

Mindennek okozata, hogy Európában a mai napig nem a kommunizmus, hanem a nemzetiesség a történelmi fejlődés legmélyebb és még mindig talán legerősebb tényezője. Nemzetiességről, nem nacionalizmusról beszélek. A kettő között nagy különbség van. Bizonyos szemszögből nézvén a világdemokrácia alakulása internacionalizmushoz, nemzetköziességhez vezet. Másrészről azonban – mélyebben szemlélve – azt látjuk, hogy a demokrácia a népeket homogenizálja. Európa nemzetei mind nyugaton, mind keleten tömörebbek, homogénebbek, mint valaha. Ez éppúgy vonatkozik Franciaországra, mint Magyarországra. A XIX. században volt az, hogy a francia bankár és az olasz bankár inkább hasonlítottak egymásra, mint a bankárok az alkalmazottaikra. Ma ez nem áll fenn. Európa történelmének a XX. században talán legfontosabb tényezője a nemzeti karakterisztikumok fennmaradása. Független magyar állam ma nincs. De a magyar nemzet él: egységesebben, mint valaha.

Mindennek következményei elkerülhetetlenek. Európában nem a nacionalizmus mélyül el (bizonyos kivételekkel), hanem a nemzeti kultúrák mélyülnek. Talán egy fázisváltozás előtt állunk Európában, ahol a nemzeti önérzet nem politikai, hanem kulturális tényezővé válik.

Talleyrand mondta 1815-ben a lengyeleknek a bécsi konferencián, amikor Lengyelországot megmenteni nem tudta: annak ellenére, hogy a franciák és bizonyos mértékben az angolok is támogatták volna a független Lengyelországot, Lengyelország függetlenségéért azonban az oroszoknak háborút nem üzennének.

Őrizzék nemzeti önérzetüket, nyelvüket, kultúrájukat. Talán ötven év múlva – mondta –, legkésőbb száz év múlva mind a porosz, mind az orosz hatalom legyengül; s ha alkalom adódik, és önök megtartják nyelvüket, kultúrájukat, újból szabad és büszke állam lesznek, talán még a mi segítségünk nélkül is.

Churchillnek mondta De Gaulle 1944 novemberében (Churchill emlékirataiban nem foglaltatik, De Gaulle írta le): Miért írják le Kelet-Európát? Nem tudok mást csinálni, válaszolta Churchill, az amerikaiakat muszáj követnem. Ezért az oroszok most benn vannak Kelet-Európában, éhesek, mint a farkas a bárányok között, ezen most segíteni nem tudok. Ez húsz évig fog tartani, mondta Churchill, aztán jön az emésztés: akkor pedig az oroszok komoly bajban lesznek: erre kell majd készülnünk. Nos, ez az emésztési folyamat tíz-tizenkét éve hogy megkezdődött, és Isten segítségével tart tovább.

Így dobom vitába bevezető megjegyzéseim után három tentatív megállapításomat.

Elsőnek: hogy a szovjeturalom lassú, de valószínűleg gyorsuló fölbomlása máris folyamatban van, és az intelligens magyar emigráció feladata, talán az otthoniakkal bizonyos mértékben együtt, a felbomlás kritikus fázisában szükséges magyar állásfoglalásra való okos és mértékes felkészülés.

Másodiknak: hogy külpolitikai és nemzetpolitikai szempontból immár sokkal fontosabb a magyar nemzet Európához való viszonyára való felkészülés, mint az Egyesült Államok kelet-európai politikájára való koncentrálódás.

Harmadsorban: az ország szomszédait tekintetbe véve még a szomorú erdélyi helyzetnél is fontosabb hosszú távlatból a magyar–osztrák viszony alakulása – különös tekintettel arra, hogy a szovjetbirodalom esetleges kritikus felbomlásának következménye minden valószínűség szerint a nagy német befolyást hozza majd hirtelen előtérbe a Duna-medencében, ami gazdaságilag máris érezhető.

Ezzel fejezem be pár bevezető megjegyzésemet.

(In: A Szabad Magyar Jogászok Szövetsége
kerekasztal-konferenciájának különlenyomata,
New York, 1966)

Elkerülhető volt-e Magyarország orosz megszállása 1944-ben?

In medias res. Magyarország sorsa 1944. október elején, pontosabban 1944. október kilencedikén este fél tizenegykor és október tizenegyedikén délután három óra felé dőlt el, Moszkvában.

Churchill tárgyalt Sztálinnal akkor; öt találkozásuk között (1942, 1943, 1944, 1945-ben kétszer) ez volt a leghosszabb; egy hetet töltött Moszkvában. Október kilencedikén délután érkezett; egyedül vacsorázott a brit delegációval; este tízkor hajtattak a Kremlbe (Sztálin szokása volt a késő esti munkaidő). Szűk körű tárgyalás volt, Sztálinon és tolmácsán kívül orosz részről csak Molotov volt jelen. A légkör eléggé barátságos volt, mindjárt megegyeztek a tüskés lengyel probléma egy részletében.

Ekkor került sorra – Churchill proponálta – az úgynevezett „százalékegyezmény”. A Balkánon, a Duna-medencében mindenütt orosz seregek nyomultak előre. Valamilyen formában Churchill rögzíteni akarta Anglia befolyásának maradványait. Ex abrupto, fél ív papírra írta le a következő formulát:

Orosz

Brit

érdekszféra

Románia

90%

10%

Bulgária

75%

25%

Görögország

10%

90%

Jugoszlávia

50%

50%

Magyarország

50%

50%

Sztálin elé tette. Az hallgatott. Aztán elővette kék plajbászát, nagy pipajelet tett a papírra, visszatolta Churchill elé.

Különös módon csend nehezedett a szobára. Hosszú pillanatokig. Churchill szólalt meg végre. „Mintha cinikus módon milliók sorsa felett döntenénk könnyedén. Égessük el ezt a papírt.” „Nem”, mondta Sztálin. „Tartsa meg Ön.”

Ez történt október kilencedike estéjén. Másnap Molotov jelezte Edennek: az orosz kormány a Magyarországra vonatkozó formulát nem tartja kielégítőnek. Tizenegyedikén délben Sztálin maga közölte Churchill-lel: a magyar formulát meg kell változtatni; éppen ekkor nagy orosz seregek állnak harcban magyar földön. Úgy látszik, Molotov 10-20 százalékra akarta csökkenteni az angol érdekrészleget. Sztálin a 25-75 formulát javasolta. Ebben megegyeztek.

Ekkor esett el, harc nélkül, Szeged; a szovjet páncélosok észak felé törtek a Duna–Tisza közén; ezen a napon fogadta Horthy Szakasitsot, Tildyt, titokban; ezen az estén rabolta el a német SS különítménye Bakay vezérezredest, Budapest védelmének Horthy által kiválasztott parancsnokát. Magyar delegációk előszobáztak a világban: Nádayék az angol szállta Olaszföldön, Faraghóék Moszkvában, nyilas politikusok Bécsben. Nem tudtak erről semmit, nem tudták, mennyire a világhatalmak függvényei voltunk.

Elhagytuk Magyarországot 1944-ben, 1945-ben, 1947-ben, 1948-ban, 1956-ban vagy azután. Egyikünk-másikunk egzisztenciájának fordulópontja a magyar történelem egyik vagy másik gyászos dátumára esik. Mindannyiunk sorsa mégis ugyanakkor dőlt el: 1944 októberében. Nem Jaltában; nem Potsdamban. Jalta idején Buda már romokban hevert, az orosz seregek a Dunántúlon jártak, az Odera partján álltak; Németország, Ausztria, Morvaország sorsa függőben lehetett volna, Magyarország sorsa akkor aligha. A Jalta és Potsdam utáni négy évben az atombomba monopóliuma az amerikaiaké volt; kezdték felépíteni nyugat- és dél-európai hegemóniájukat az orosszal szemben, de Kelet-Európa „felszabadításáról” sem az amerikai kormány, sem pedig a közvélemény részéről szó nem esett, mert nem eshetett. Ez tény, hiába állt vele szemben honfitársaink nagy része értetlenül. Tíz évvel később elég szó esett amerikai részről a „felszabadítást” illetőleg; de Magyarországnak amerikai katonai beavatkozás által leendő felszabadításáról csak az álmodozhatott, aki az amerikai politikát nem ismerte.

Elkerülhető volt-e az orosz megszállás 1944-ben? In abstracto elkerülhető volt; minden elkerülhető. Ha Éva nem csábítja el Ádámot, ha Raszputyin helyett Lenint gyilkolják meg, ha Wilson helyett másvalakit választanak Amerika elnökének, ha másképp rajzolják meg Európa térképét Párizs környékén, ha Hitlert baleset éri, ha a második világháború nem tör ki, ha a háború vége felé az angolszászok különbékét kötnek Hitlerrel, vagy Hitler Sztálinnal… A magyar politikusok jó része német különbékéről álmodozott; Bárdossy nem volt nyilas, ilyesmire próbált építeni.

Amíg Hitler uralta a Német Birodalmat, különbékéről nem lehetett szó. Még Sztálin sem akart vele újra paktálni, pedig előnyös békét kaphatott volna talán. 1944. július 20-án Magyarország szempontjából döntő fontosságú lehetett volna a szerencsétlen Hitler-ellenes összeesküvés sikere. Bár az esetleges új német katonai-konzervatív kormánnyal rögtön sem az oroszok, sem az angolszászok nem ültek volna le tárgyalni, akkor az orosz front még Kolomeánál, Galícia, Kárpátalja és Besszarábia határain mozgott; általános fegyverszünetre kerülhetett volna sor, még mielőtt az orosz seregek Magyarországnak zúdultak volna. (S megmenekült volna az Auschwitzba deportált vidéki magyar zsidóság fele.)

Úgy látszik, mintha 1944 nyarán Sztálin még nemigen foglalkozott volna Magyarországgal. Felejtsük el nagy magyar hibánkat: nem vagyunk a világ közepén, nem minden miattunk történik. A háború legeleje óta Sztálin kitartóan követelte az angolszászoktól primer birtoklási jogát a balti államokra vonatkozólag, Kelet-Lengyelországot a Curzon-vonalig, Romániát, Bulgáriát (pedig az utóbbi még hadat sem üzent a Szovjetuniónak) érdekszférájába kívánta. 1941-ben, 1942-ben, 1943-ban, 1944 nyaráig Magyarországról szó nemigen esett. Churchill alkalomadtán felhozta közép-európai ötletét: a Német Birodalmat fel kellene osztani, Poroszország és az északi németség ellensúlyaként feleleveníteni a békés, katolikus, délnémet, osztrák, dunai Monarchiát vagy konföderációt. Magyarországot is bele akarta venni. Amikor ez szóba került 1942-ben, 1943-ban (sajnos nem eléggé került szóba, épp az amerikaiak nem akartak belemenni), Sztálin bólogatott, pipázott.

Októberben egyszerre megváltozott a hangulata. „Magyarország most nagyon érdekli az oroszokat” – táviratozta Churchill Harry Hopkinsnak (Roosevelt faktótuma volt) október tizenkettedikén. Magyarország szomszédállamunk, mondta Molotov az angoloknak. Nem így van, mondta Churchill. Erre az oroszok elhallgattak. (Talán már számoltak a Beneš által hamarosan odaengedett Kárpátalja bekebelezésével.) Az amerikai kormány nemigen volt az angolok segítségére, Magyarország alig érdekelte őket, a Balkán államai közé sorolták. Október tizenkettedikén Churchill táviratban tájékoztatta a londoni kabinetet moszkvai tárgyalásairól. Többek között itt jegyezte meg: ideje volna, hogy az Egyesült Államok Magyarországot közép-európai, nem pedig balkáni államnak tekintse. Ez a táviratban bennfoglaltatott.

Itt volt a kutya eltemetve: ha már a Balkánon sokat változtatni nem tudott, Churchill a Duna-medencét próbálta az orosz körzetből kivonni. Október tizenötödikén influenzás volt. Október tizenhetedikén Németországról volt szó. Churchill felhozta, Sztálin bólogatott, nem bánná, ha Bécs egy dunai föderáció központja lenne, ide tartozhatnának a délnémet katolikus államok, Ausztria, Bajorország, Württemberg, Baden. Churchill Magyarországot említette: tartozzék az is hozzá. Akkor, először, Sztálin kijelentette: Magyarország egy ilyen közép-európai államrendszerbe nem tartozhat.

Itt láthatjuk először Oroszország háború utáni, végleg kikristályosodott európai politikájának alapvonalát: az orosz birodalom nyugati határát felpárnázni Moszkvától függő, orosz rendszerű államokkal – Lengyelország, Csehszlovákia, Magyarország, Románia. Moszkva ezt nagyjából fenn tudta tartani a mai napig. Az Oroszországgal nem határos kommunista államok – Jugoszlávia, Albánia – azóta elszakadtak Oroszországtól. Sztálinnak – orosz szempontból – igaza volt.

Legyünk őszinték, legalábbis magunkkal… Elkerülhető volt-e az orosz megszállás 1944-ben? A kérdés mögött – ilyesfajta kérdésekkel marcangolták magukat honfitársaink Trianon után, ötvenhat után – egy másik kérdés rejlik: „Miért nem akadályozta meg Amerika (és Anglia) Magyarország orosz megszállását?”

Erre a kérdésre aztán a magyarok között sok válasz esik. Csehek, románok, kommunisták, szabadkőművesek, zsidók, a nagytőke: befolyásuk Londonban, Washingtonban, New Yorkban, Párizsban – a világhatalmak magyarellenes összeesküvésének ezek a tényezői. De kevesen mondják (mert kevesen gondolják) az igazat: Amerikának, Angliának más dolga is volt, semhogy Magyarország miatt csapjon patáliát az orosszal.

„Segíts magadon, Isten is megsegít.” Oroszország egyetlen nyugati szomszédja tudta a maga erejéből, nagy és bölcs államférfia mögé sorakozván függetlenségét megmenteni a második világháború után: Finnország. Egy magyar Mannerheim 1918 után megmenthetett volna akkori tragédiánk következményeinek jó részétől; a második világháborúban erre lehetőség alig akadt. Mégis: a nemzet él. „Segíts magadon, Isten is megsegít.” Ha nem segítsz magadon, Amerika hiába segít. Vigyázó szemetek Saigonra vessétek…

Mégis össze kell foglalnom – elég rövid történet – Amerika és Anglia Magyarországra vonatkozó politikáját a második világháború vége felé.

Az Egyesült Államok kormánya és népe Magyarország iránt aránylag jóindulattal élt. Roosevelt elnök Közép-Európa ügyeit Wilsonnál jobban ismerte; még 1944 nyarán is személyesen fogadta Ottó főherceget, Eckhardt Tiborral is közvetett kapcsolatban volt. 1944 nyarán Magyarországnak nagyon ártott a vidéki zsidóság példátlanul brutális és tragikus deportálása; de amerikai nyomásra indult meg a pápai, angol, svéd és svájci demarsok sora, melyekre a kormányzó hamarosan reagált; ennek Washingtonban nyoma maradt. A baj máshol volt: sem az amerikai kormány, sem a közvélemény közép-európai és balkáni részletkérdésekkel foglalkozni nem kívánt; az angolokat az oroszokkal szemben támogatni nem akarták.

Churchillt még Sztálingrád előtt kezdte foglalkoztatni az orosz veszély. Ekkor már tudta, hogy Amerikától e tekintetben segítséget nemigen várhat. Az akkori elnök és kormányzat az Európa rendezésére irányuló politikai tárgyalások elől mereven elzárkózott; nem volt hajlandó magát a háború vége előtt erre elkötelezni; Anglia európai egyensúly-politikájával szemben az amerikaiak, a wilsoni „eszméknek” megfelelően, gyanakodtak; Churchillt túlzottan reakciósnak tartották, Roosevelt és kormánya nem akarta, hogy Churchill tervein akadjon meg az oroszokkal való együttműködés; a katonai hierarchia, a tábornokok és tengernagyok sora is az orosz együttműködést követelte a németek ellen, később Jaltában a japánok ellen. Az amerikai közvélemény és a néphangulat jó része kommunistaellenes volt, bár oroszbarát; s angolellenesek voltak azok is, akik különben nem voltak oroszbarátok. Ez jellemezte az ellenzéki Republikánus Párt nagy részét; a párt politikai vezetői sem a háború alatt, sem azután egyetlenegy értelmes politikai alternatívát sem terjesztettek elő.

Az 1944 októberét megelőző két év során Churchill öt vagy hat alkalommal feszegette az úgynevezett Balkán-inváziót – pontosabban az Adriai-tenger terében fejlődő hadműveletek kiterjesztésének lehetőségét. Katonailag kísérelte rávenni az amerikai vezetőséget arra, amit politikailag előterjeszteni nem mert: azzal érvelt, hogy a délről fokozandó nyomás (ha nem is a Nyugat-Európára már eltervezett invázió rovására) a német hadvezetést, aránylag kevesebb angolszász véráldozattal, kritikus helyzetbe juttatná. Az amerikai kormány és hadvezetőség elvetette Churchill terveit. „Átlátunk rajta – mondták –, az oroszokat akarja megelőzni. Mi pedig a sült gesztenyét az angoloknak kikaparni nem fogjuk.” 1944 júniusában minden döntő stádiumba került. Az angol–amerikai seregek megvetették lábukat Nyugat-Európában; az oroszok elérték Románia és Magyarország határát; a németek Rómától északra vonultak vissza. Churchill ekkor Eisenhowerhez és Roosevelthez fordult; drámai módon próbálta őket rávenni – nem Balkán-invázióra, hanem arra, hogy a katonailag immár feleslegessé vált dél-franciaországi partraszállás helyett a Földközi-tenger másik oldalán, Trieszt–Velence és Isztria térségében szállnának partra az eredetileg Dél-Franciaországnak szánt angol–amerikai seregek; onnan nyomulnának előre gyors ütemben Trieszt, Szlovénia, Horvátország, Bécs és a mi Dunántúlunk felé. Eisenhower szakvéleményével felszerelve Roosevelt 1944 augusztusában elvetette az angol tervet.

Ekkor határozta el magát Churchill, hogy Moszkvába repül: ott Sztálinnal megtárgyalja valahogy a Balkán-félsziget provizórikus kormányzását; magyarán mondva, menti, ami még menthető. Meg is mentette Görögországot, melynek határát az orosz seregek nem közelítették meg; az ott kitört kommunista lázadást Sztálin nem segítette; angol csapatok fojtották el a görög forradalmat 1944–45 telén; Sztálin és Pravdája erről nem szólt, nem írt; csak az amerikai folyóiratok kritizálták Churchillt.

Még 1945 januárjában is megpróbálta Churchill rávenni Eisenhowert a Trieszt–Zágráb irányú offenzívára (a Dunántúlon, nem Ausztria közepén találkoztak volna akkor az angol és az orosz hadseregek élcsapatai). A háború legvége felé pedig, amikor Sztálin a jaltai egyezmény Lengyelországot illető részleteit brutálisan a saját maga érdekeinek megfelelően kezdte alkalmazni, Churchill az új amerikai elnököt kísérelte rávenni arra, hogy a gyorsan széteső Német Birodalmon keresztül az angol–amerikai gyorshadtestek Bécs, Prága, Lipcse, Berlin térségébe érjenek az oroszok előtt, s így a már megrajzolt demarkációs vonalon túl, az orosz zónákban álljanak meg a háború legvégén. Ezzel ütőkártya maradt volna a nyugati hatalmak kezében Sztálinnal szemben; talán lengyel és egyéb, Közép-Európára vonatkozó engedményekre lehetett volna felhasználni. Magyarországot azonban ez már csak közvetve érdekelhette volna. Akkor már az egész ország orosz megszállás alatt volt. Nem Truman elnök, hanem Eisenhower tábornagy utasította el, eléggé rideg módon, Churchill utolsó tervét, amellyel akkor Európa kettéválását kívánta megakadályozni; ugyanaz az Eisenhower, akit néhány év múlva – mint republikánus elnökjelöltet – a magyar emigráció nagy része a kommunistaellenes keresztes hadjárat pápájaként üdvözölt.

Volt még egy nyugati államférfi, aki 1944-ben Oroszország kelet-európai hegemóniájáról eléggé nyíltan mert beszélni. „Mit csinálnak a maguk amerikai barátai? – kérdezte De Gaulle Churchilltől 1944 novemberében. – Európa egyik felét az oroszoknak odaengedik, a másik felét maguknak szerzik meg.” Churchill megértette, mire célzott De Gaulle. „Kelet-Európa tekintetében tehetetlen vagyok – felelte. – Megpróbáltam, amit tudtam; az amerikaiak nem támogattak.” Egyetlen vigasztalás volt: a jövő; évtizedes távlattal spekulált. „Most mindent felfal az orosz, amihez hozzájut – mondta De Gaulle-nak –, olyan, mint az éhes farkas a nyáj között. De az evés után következik az emésztés. Nem fogja tudni egész Kelet-Európát megemészteni.” Igaza volt.

Elkerülhettük volna az orosz megszállást 1944-ben? Nem. Megmenthettünk volna valamit? Talán igen.

Három sorsdöntő októberünk volt eddig a XX. században: 1918, 1944, 1956.

1918 októberében a magyar politikai világ, kevés kitétellel, megméretett és könnyűnek találtatott – az állam és a nemzet sorsára nézve tragikus következményekkel.

1944 októberében a magyar nemzet újabb mélypontjához érkezett. Nem csak a nyilasok miatt – német segítség nélkül a nyilasok aligha kerülhettek volna uralomra. Gondolkozzunk arról, ami a magyar honvédség nagy részével történt. A katonatiszt volt a szegény csonka Magyarországnak kiváltságosa: kardbojtjától lakásáig mindent Horthy Miklóstól kapott. Mégis október 15-én, kevés kivétellel, hátat fordított neki, esküje ellenére megtagadta azt a szerencsétlen öregembert, aki minden hibája és korlátozottsága ellenére utolsó maradványát testesítette meg Magyarország viszonylagos függetlenségének.

Ugyanakkor el kell ismerni bizonyos erényeit a sokat szidott „feudális Magyarország” uralkodó osztályai egy részének, amely a közeledő orosz megszállástól jót igazán nem várhatott: mégis, becsületességük, jogszeretetük, kereszténységük, magyarságuk következtében nem voltak hajlandók az ország szekerét véges-végig a németekhez kötni.

Ha 1944 októberében az úgynevezett „kiugrás” sikerül, az orosz megszállást akkor sem kerültük volna el; legalábbis a Dunántúl egy része harctérré vált volna éppúgy, mint 1945 tavaszán. Megmentődött volna azonban Budapest, palotáival, házaival, hídjaival együtt; vagy ötvenezer magyar élet (beleértve a budapesti zsidóság egy részét), akik a főváros ostroma, a Németország felé tartó önkéntes vonulás vagy önkényes hurcoltatás alatt pusztultak el; a magyar állam tekintélye nem süllyedt volna tovább; a csehek nem kaptak volna 1947-ben egy dunántúli hídfőt még a trianoni határokon is túlmenően; legfőképpen pedig Erdély és a Partium nem kerültek volna teljesen román uralom alá. 1940 nyarán, hónapokkal a bécsi döntés előtt Moszkvában mind Molotov, mind Sztálin jelezte, hogy nagymértékben egyetértenek az erdélyi magyar követelésekkel; láttuk, hogy Churchill is inkább velünk, mintsem a románokkal szimpatizált. Csupán 1945 márciusában, Budapestnek orosz részről keserű ostroma és a román kormány orosz irányú átalakítása után jelentette ki Sztálin, hogy Erdély újra Romániának jut majd.

A magyar állam nagy sorsfordulója a huszadik században nem 1956-ban történt, sem 1947-ben, de még 1944-ben sem. Trianon volt az. 1920-ban vége lett a nagymagyar királyságnak. Helyette létesült a csonkult, kismagyar állam. Azóta hozzászoktunk. Az egész Kárpát-medencét birtokló Nagy-Magyarország helyett a Közép-Dunát uraló kisállam lett belőlünk. Huszonöt évvel Trianon után a második világháború eredménye ezen nem változtatott. Huszonöt évvel utánunk, a XX. század vége előtt az ország az orosz rendszerből kiszabadulhatna: de kismagyar állam marad minden valószínűség szerint.

A második világháború vége felé akárki vezette volna az ország ügyeit, sorsán lényegileg nem változtathatott volna (részletekben talán igen). Az első világháború végén egy nagy magyar államférfi megmenthette volna az északi és keleti veszendő területek jó részét, magyar lakosságukkal együtt.

Trianon volt a magyar állam történetének fordulópontja; 1944–45 a magyar nemzeté; 1956 októbere a magyar népé. Azóta nemzet és nép között disztingválni nem lehet. „Emelkedő nemzet”, írja egy magyar író akkor. „Emelkedő nép”, írhatta volna ugyanúgy.

(Irodalmi Újság, Párizs, 1968. április 1–15.)

Churchill és Magyarország

Nem csak történészek ismerik Winston Churchill elismerő mondatait Teleki Pálról a második világháború történetéről írt nagy művének harmadik kötetében. Majdnem egy egész oldalt szentelt ott Churchill Teleki tragédiájának. A rá jellemző tömör pontossággal így összegezett: „[Teleki] öngyilkossága áldozat volt, így kívánta maga és népe becsületét a történelem előtt megmenteni.” Magyar szempontból nézve e megállapításban nem Churchill pontossága, hanem Magyarország iránti jóindulata a jelentős. A Magyarország iránti jóindulat és megértés Churchill életében és nagy terjedelmű írott hagyatékában másutt is fölfedezhető.

Publicisztikai munkássága során (amivel megélhetését biztosította, 1915 és 1939 között ugyanis ritkán vagy alig töltött be magas kormányhivatalt) Churchill már az 1920-as évek vége felé sokszor és határozottan kifejezte azt a meggyőződését, hogy a Monarchia feloszlatása súlyos és veszélyes következményekkel járt, ideértve a Párizs környéki békeszerződések igazságtalanságait, Trianont is. Egyetértett olyan brit konzervatív politikusokkal, akik – 1930 után – már nem vetették el bizonyos békés revíziók gondolatát. De míg e politikusok nagy része egészen 1939-ig a németbarátság felé hajlott (köztük volt a magyarbarát Rothermere is), Churchill már 1930-ban (!) előre látta Hitler fölemelkedését s azt, hogy az újra föltámadó nagynémet hatalom végzetes veszélyt jelenthet Európára és Nagy-Britanniára nézve is. (Érdekes, hogy Rothermere és Churchill kapcsolata 1930 és 1939 közt annak ellenére is jó és bizalmas maradt, hogy Hitler és birodalma megítélésében akkor teljesen ellentétes álláspontot foglaltak el.)

Miután 1940. május 10-én Churchill Nagy-Britannia miniszterelnöke lett, a külügyminisztériummal egybehangzóan ítélte meg Magyarország, illetve a Teleki-kormány politikáját. Az ország földrajzi helyzetéből kiindulva tudták, hogy a Nagynémet Birodalom árnyékában Magyarország több okból, köztük belpolitikai okokból is kimondottan németellenes politikát nem folytathat. Ugyanakkor azonban fölismerték az ország függetlenségét megőrizni és megvédeni kívánó magyarok jelenlétét is a kormányban, a diplomáciai testületben és más intézményekben. Más szóval, fölismerték mind a magyar kormány, mind a magyar közvélemény „kettősségét”. Szerepet játszott ebben a londoni követ, a kiváló Barcza György, akinek Angliát tisztelő meggyőződését (ami nemesen hagyománytisztelő, konzervatív világnézetéből is következett) mind Churchill, mind a brit külügyminisztérium ismerte. Hozzájárult ehhez 1940 drámai nyarán két tényező. Az egyik Barcza változatlan meggyőződése volt, amely szerint (sok európai államférfi akkori nézetével ellentétben) Hitler döbbenetes sikerű nyugat-európai győzelme és Franciaország összeomlása után sem lesz képes legyőzni vagy kompromisszumra kényszeríteni az angol népet és Churchillt. A másik az a tény, hogy Churchill felháborodással fogadta az akkori Románia gátlástalan átállását a német oldalra és szövetségre 1940 nyarán, amikor a volt kisantant- és francia szövetséges Románia sokszor megalázó és brutális módon bánt az ott maradt brit diplomatákkal és állampolgárokkal. Erre vonatkozó megjegyzéseit Churchill még a háború után írt történelmi munkájának függelékeibe is besorolta.

Itt fogalmazódott meg először Churchill Európa-képének egyik maradandó vonása, hogy tudniillik Románia és Bulgária hovatartozása sem Európa, sem Nagy-Britannia szempontjából nem lényeges tényező, míg viszont Magyarország, Ausztria és Csehszlovákia mind történelmi, mind földrajzi szempontból Európához tartozik; ezek az országok tehát az európai biztonság és egyensúly lényeges elemei. Érdekes, hogy Churchill 1940 júliusának első napjaiban, amikor pedig elfoglaltsága éppen tetőpontjára hágott, talált időt arra, hogy Barczával személyesen is találkozzék. Owen O’Malley, a budapesti brit követ bizonyos értelemben párja volt Barczának Budapesten. A katolikus ír származású diplomata feleségével (írói nevén Ann Bridge-dzsel) együtt élete végéig magyarbarát maradt. A döntő 1940-es év során Hitler kétszer is megkísérelte Telekit (annak budapesti angol kapcsolatait ismerve) fölhasználni arra, hogy az általa túlbecsült angol „békepártnak” közvetve jelezzen valamit – de sem Hitler (aki éppen 1940-ben nagyon odafigyelt az angol politikai áramlatokra), sem pedig Erdmannsdorff, az akkori budapesti német követ nem tudta, hogy Churchill és O’Malley közt régi, szoros kapcsolat van: 1932 körül ugyanis O’Malley Churchill titkára volt.

Nagy-Britannia 1941 áprilisában, Teleki halála és a Jugoszlávia elleni hadjárat megindulása után szakította meg a diplomáciai viszonyt Magyarországgal. Azonban a brit hadüzenet Magyarországnak mint a Német Birodalom szövetségesének csak nyolc hónappal később, 1941. december elején (és több mint öt hónappal a Szovjetunió megtámadása után) következett be. (Meg kell itt jegyezni, hogy mint Kassa bombázása alkalmával is, a németek, sőt sajnálatos módon magyar vezérkari körök is, már 1941 áprilisában kívánták a hadüzenetet Nagy-Britanniának, arra a – hamis – állításra hivatkozva, hogy Pécs és Szeged fölött szerb és angol repülőgépek jelentek volna meg.) 1941 vége felé Sztálin követelte, hogy brit szövetségese formálisan is üzenjen hadat Németország szövetségeseinek, tehát Finnországnak, Magyarországnak és Romániának. Churchill megpróbált kitérni (főleg azért, mert hasznosnak vélte megtartani megmaradt minimális kapcsolatait ezekkel az országokkal), de aztán engedett Sztálinnak.

Mint más esetekben is a második világháború folyamán. Itt azonban hangsúlyozni kell, hogy az akkori Szovjetunióval szemben sok mindenben engedékeny brit – és churchilli – politika nem rövidlátás eredménye volt. Már 1940-ben is megnyilvánult a churchilli politika fő vonása. Hitler Németországa nem képes legyőzni Angliát, viszont Anglia sem képes – más világhatalmak szövetsége nélkül – legyőzni Németországot s felszabadítani Európát. Két lehetőség volt csupán: vagy Németország uralja – győzelme esetén – egész Európát, vagy a hitleri Német Birodalom legyőzése után Nyugat- és Dél-Európa felszabadul, míg viszont Kelet-Európa nagy része orosz befolyás alá kerül, legalábbis egy időre.

Churchill tehát nemcsak döntő jelentőségűnek látta a Szovjetunió harcát Hitler ellen, hanem – talán néha túlzott mértékben – kompromisszumokra is hajlandó volt Sztálinnal szemben. Ő azonban, aki korábbi írásaiban Lenint, Trockijt és világforradalmi igyekezeteiket lenézte és megvetette, Sztálinban nem kommunista világforradalmárt, hanem nagy orosz államférfit látott. Ugyanakkor viszont – kijelentésének esetleg népszerűtlen visszhangjával nem törődve – a háború utáni nagy művében is azt írta, hogy „ha a fasizmus és a kommunizmus között kellene választanom, nem kétséges, hogy rokonszenvem az előbbi felé hajlana”. (Churchill persze – nem csupán világpolitikai síkon – pontosan tudta a „fasizmus” és a német nemzetiszocializmus közötti nagy különbségeket, melyeket az 1945 utáni magyar politikai szóhasználat sajnálatosan elkent.)

Churchill már 1942-ben is látta, hogy a háború végén az európai egyensúlyt nem a nemzetközi kommunizmus, hanem az orosz nagyhatalom túlságos terjeszkedése veszélyeztetheti majd. Természetesen ezzel az álláspontjával álltak kapcsolatban az ún. balkáni partraszállásra irányuló gondolatai, sőt tervei, melyeket konkrét formában 1943 és 1945 között legalább hat vagy hét alkalommal terjesztett amerikai és szovjet szövetségesei elé. Nincs itt most mód ezek részleteit taglalni; nem is arról volt szó (vagy nem is lehetett), hogy egy balkáni invázió a tervezett és többször elhalasztott nagy nyugat-európai partraszállás helyettesítésére vagy csökkentésére szolgáljon. Churchill látta, hogy a háború utáni helyzet döntő tényezője az lesz: hol állnak majd az orosz és az angol–amerikai seregek Európában, hol húzódik majd a választóvonal. Több – itt szintén nem taglalható – okból Churchill ez irányú próbálkozásai nem is annyira Sztálin, mint inkább Roosevelt és az amerikai katonai vezetés ellenzése miatt nem sikerülhettek. Itt néhány magyar vonatkozású részlet is figyelmet érdemel. Roosevelt maga – aki Wilsonnál jobban ismerte Európát – legalábbis 1944. március 19. előtt nem tanúsított magyarellenességet, Habsburg Ottót is fogadta a Fehér Házban; de Churchill háromszor is figyelmeztette (utoljára 1944 októberében), „Magyarország Közép-Európához tartozik, nem Balkán”. 1943-ban – még Teheránban is – Churchill fölvetette egy dunai konföderáció gondolatát, melybe Magyarország, Ausztria, Bajorország és Csehszlovákia tartozna. (Azelőtt Sztálin nem ellenezte ezt határozottan; Beneš volt, aki burkoltan támadta és gáncsolni igyekezett az ez irányú churchilli törekvéseket.)

A hazánk történetében oly drámai és tragikus 1944-es esztendő során Churchill figyelme Magyarország és a dunai térség iránt olyan mértékben erősödött, ahogyan a szovjet hadsereg közeledett a Duna-medence felé. De nem csak Roosevelt és Eisenhower ellenzésén bukott meg Churchill 1944. augusztusi – utolsó előtti és legmarkánsabb – közép-kelet-európai haditerve, az olaszországi hadjáratot kiegészítő, Trieszt környéki, isztriai partraszállással előnyomulás Bécs és a Dunántúl felé. Az idős – akkor már majd hetvenéves – brit államférfi egészsége és energiája már nem volt az, ami négy évvel azelőtt. Mégis 1944. október 9-én Moszkvába érkezett, hogy mentse, ami még menthető – egy olyan hadi helyzetben, amelyben az egész Balkánon és a Duna-medencében angol–amerikai erők jelenlétéről már nem lehetett szó. Az ún. „százalékegyezmény” taglalása megint csak nem tartozik ide; de jelentős tény, hogy 1944. október 9-én este (amikor az orosz seregek Magyarországon már a Tiszát is elérték) Sztálin elfogadta Churchill formuláját, miszerint az európai hadműveletek végeztéig Magyarországon például az orosz és az angol–amerikai befolyás ötven-ötven százalékos legyen. Az ezt követő Eden–Molotov-tárgyalások pontos lefolyása még kiderítetlen; az előbbi engedett az utóbbinak, és néhány nap múlva az ötven-ötvenet hetvenöt-huszonötre változtatták az oroszok javára. Ehhez mindenesetre két tényező járulhatott hozzá. Elsőnek a már Moszkvában tartózkodó magyar fegyverszüneti küldöttség tragikus helyzete főleg október 15-e miatt, másodiknak Churchill súlyos influenzája, amely épp Moszkvában október 11-e után néhány napig megviselte munkabíró és koncentrálóképességét. (Görögországot sikerült kimentenie a szovjet szférából; a Lengyelországot és Jugoszláviát érintő tárgyalások azonban Jaltáig elhúzódtak.)

1944. október 15-e után Churchill diplomáciai és katonapolitikai érdeklődése Magyarország iránt erősen csökkent. A – sokszor félremagyarázott – jaltai konferencián sem esett szó hazánkról, még közvetve sem. (A jaltai záróaktus napja egybeesett Buda végleges elestével.) Míg Jaltában Roosevelt egészségi állapota (és az az elhatározása, hogy Sztálint semmi esetre sem állítja szembe egy angol–amerikai fronttal) volt hátrányos Európa számára, az 1945. júliusi potsdami konferencián Churchill volt egészségileg megviselt állapotban. Magyar szempontból érdekes részlet, hogy Potsdamban Sztálin kérdést intézett Churchillhez Magyarországgal kapcsolatban, kipuhatolandó Churchill ez irányú politikáját. Churchill ekkor erre – szokatlan módon – nem tudott felelni. Az angol küldöttség vezetői sok más ügyben is aggodalommal nézték Churchill készületlenségét Potsdamban.

Ugyanakkor azonban markánsan jelentős volt a Magyarországot érintő churchilli világnézet és hosszú távú politika. Ennek egyik legérdekesebb megnyilvánulása a De Gaulle tábornokkal 1944 novemberében Párizsban folytatott beszélgetése. (Ez De Gaulle, és nem Churchill emlékiratában foglaltatik.) De Gaulle arról kérdezte Churchillt, miért enged az amerikaiaknak majd minden téren. „Az amerikaiak felelőtlenek – mondta De Gaulle –, látjuk Kelet-Európában, amelyet könnyelműen átengedtek az oroszoknak.” „Így van – válaszolta Churchill, de hozzátette: – Oroszország most olyan, mint az éhes farkas a nyáj között. De az evés után következik az emésztés.” Az oroszok nem tudják Kelet-Európa népeit megemészteni.

Churchillnek ez a meggyőződése (amellyel egyedül állt az oroszbarátból oroszellenessé átvedlett amerikaiakkal szemben is) még a fultoni „vasfüggöny”-beszédnél (1946. március) is jelentősebb. De talán még ennél is megdöbbentőbb, amit titkárának, John Colville-nek 1953. január elején, tehát még Sztálin halála előtt írt: ha megmarad jó egészségben, öregkorában minden bizonnyal tanúja lesz a kommunizmus eltűnésének Kelet-Európából. Churchill ezen az 1980-as éveket értette.

Churchill második miniszterelnöksége (1951–55) idején mondta ezt. Sztálin halála után újra megpróbálta rávenni az amerikaiakat, hogy tárgyaljanak Moszkvával Kelet-Európa valamelyes átrendezéséről; de ezt Eisenhower (aki 1945-ben még határozottan szovjetbarát volt) és Dulles kategorikusan elvetette. Mindez azonban, bár Magyarországot közvetve érinti, már az ötvenes évek nagyrészt még feldolgozandó diplomáciatörténetéhez tartozik.

Ide tartozik azonban Churchill Magyarország iránti rokonszenvének összegezése. E tekintetben Churchill hazánk újkori történetében szinte egyedül áll. A nemzetek sajnos hajlamosak arra, hogy sorsukat és annak történetét egocentrikusan nézzék, nem figyelve arra, milyen döntő fontosságú a nagyhatalmak szerepe a kisebb államok történetében. Így 1849-ben a magyar függetlenségi harc elbukásának döntő tényezője volt nemcsak az orosz cár beavatkozása, hanem az is, hogy az akkori nyugati hatalmak vezetői, Palmerston Londonban és Napóleon Lajos Párizsban, nem voltak hajlandók elismerni azt az új Magyarországot, amelynek esetleges győzelme az osztrák birodalom felbomlásához vezethetett volna. 1918-ban sem Wilson, sem Lloyd George, sem Clemenceau, sem Orlando nem viseltetett semmiféle rokonszenvvel Magyarország iránt. Az 1939-től 1945-ig tartó második világháború során a három győztes, Roosevelt, Sztálin és Churchill közül az utóbbi volt, aki Magyarország történelmi szerepét és jelentőségét a legjobban értette. Ezért kíséreltem meg Magyarország iránti megértésének és jóindulatának bizonyítékait itt röviden összegezni.

(Élet és Irodalom, 1991. április 5.)

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 620 509 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Oranienbaum – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License