Lucie Dawkins interjúi alapján

Fordította

Koltai M. Gábor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Declan Donnellan: The Actor and the Space

Nick Hern Books, London, 2024

© 2024 Declan Donnellan

Előszó © Cate Blanchett

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2025

Hungarian translation © Koltai M. Gábor, 2025

Borítóillusztráció © ViewStock/Getty Images

Minden jog fenntartva

Előszó

Akkorát szól ez a könyv, mint egy kézigránát. Minden alázat és pofátlanság benne van, amire csak szükséged lehet a színházi munkához.

Emlékszem, egy próbateremben álltam leblokkolva, tanácstalanul, képtelenül arra, hogy továbblépjek. Túlpszichologizáltam, és a többi színészen keresztül próbáltam kétségbeesve visszatalálni az alapokhoz, hogy két kézzel megragadjam a munkát, hogy a flow végre újra áramlani kezdjen. És akkor volt egy beszélgetésem… Magát a problémát nem is tudom már felidézni. A rejtély az, hogy ha egyszer újra beindul a flow, az a világ legtermészetesebb állapota – ilyenkor az ember rögtön elfelejti, hogy egyáltalán bármiféle problémája volt… Az akadályt mintha elfújták volna, már senki sem emlékszik rá.

Az ember nem is remélheti, hogy ennél a két embernél figyelmesebb, éleslátóbb hallgatóságra akad; Declannel és Nickkel beszélgetni szívderítő élmény, sokszor nagyon vicces és mindig provokatív. A velük folytatott párbeszédben gyakori vendég a nevetés, de az soha nem triviális, mindig őszinte, és mindig valódi kérdéseket firtat. Amikor a velük töltött idő végeztével kilépsz a térből, úgy érzed, valamiképp megváltoztál, másképp tapasztalod meg a körülötted lévő világot, s talán ennél is lényegesebb, hogy mélyebb figyelemmel, nagyobb elevenséggel kapcsolódsz hozzá.

Bár a szemünk elől rejtve marad, mindig ugyanaz a probléma tér vissza más-más álruhában, s ami még fontosabb: magával hoz valamit, ami megtorpantja az alkotóenergia áramlását. Minden alkalommal olyan, mintha először történne meg velünk, és mindig képtelenségnek tűnik megoldani.

Itt lép be a képbe Declan…

A kulcsokat, amelyeket mint rendező, mint barát ajánl föl nekünk, most kezünkbe adja e könyv lapjain. Lehetőségeket kínálnak, azzal a szilárd bizonyossággal, hogy a kérdések mindig fontosabbak lesznek, mint a válaszok.

Cate Blanchett

1. Nem igaz, de hasznos

Mióta a Színész és célpont bő húsz éve megjelent, Nick Ormerod1 és én nem hagytunk fel a színházról és a színészetről folytatott beszélgetéseinkkel, tovább kutatva, mi teszi a színészi játékot jobbá. És ami még fontosabb: egyáltalán mit jelenthet az, hogy „jobb”? A Covid-lezárások miatt abba kellett hagynunk a munkát, így lehetőségünk nyílt elgondolkodni azon, mit is csinálunk voltaképpen – ennek eredményét tartja kezében az olvasó. A könyv főként Lucie Dawkins velünk készített interjúin alapul, az ő türelme és éleslátó szigora nélkül sosem született volna meg.

A kötetben szereplő gondolatok egytől egyig a Nick és köztem zajló beszélgetések során öltöttek alakot. A megfogalmazás az enyém, a szerkezet javarészt Lucie-é. A Színész és célpontban vizsgált témák érlelődtek tovább, nem pedig elfordultunk tőlük. Természetesen egyik könyvnek sincs „igaza” a másikkal szemben, inkább mindkettő egyfajta kísérlet arra, hogy némiképp eltérő irányból próbálja megragadni a megragadhatatlant. Egyik sem „használati utasítás”, inkább két különböző perspektívát vetnek föl, ahonnan nézve a színházról és a színészetről elgondolkodhatunk. Semmiképp sem kívánnak még több szabállyal terhelni minket. Más szóval egyik sem arra való, hogy bármiről is megmondja a „tutit”.

Soha eszünkbe nem jutott Nickkel, hogy nekiüljünk kieszelni valamiféle elméletet vagy technikát, esetleg társulatot alapítsunk, hogy azt a gyakorlatba átültessük. Ellenkezőleg: bármiféle elmélet gyanakvással tölt el mindkettőnket. Az évek során gyakorta faggattak minket a módszerünkről, de mi még a gondolatát is elutasítottuk, hogy egyáltalán volna ilyesmink. Az volt a meggyőződésünk, hogy mindig egy adott társulatból és egy adott szövegből kell kiindulnunk. Úgyhogy negyven évig elkerültünk bármiféle konzervteóriát, ami árnyékot vetne közénk s az általunk végezni próbált munka közé.

Valahogy mégis azon kaptuk magunkat, hogy vissza-visszatérünk ugyanahhoz a kérdéshez: a tér jelentőségéhez. Lényegében erről szól ez a könyv.

Mi is hát ez a bizonyos „tér”? Egyszerű válasz nincs, de egy történet talán segít. Két halacska játszadozik, úszkál a hínárok közt a halastóban. Arra megy egy idősebb hal, és odaszól nekik: „Jó ma a víz!” Azzal az öreg hal lomhán elúszik. Egy pillanat múlva az egyik halacska odafordul a másikhoz, és azt kérdezi: „Mi az a víz?”

A teret, amelyben élünk, sokszor magától értetődőnek vesszük. Mégis, ha megfosztanak tőle, mint halat a víztől, elpusztulunk.

A Színész és célpontban Irinát és Alexet kísértük figyelemmel, amint a Rómeó és Júliával birkóznak. Most, húsz évvel később, éppen a Macbethet próbálják. Néhányszor melléjük szegődünk a próbateremben, de nem feltétlenül szükséges ismernünk a Macbethet, mert a könyv nem a darabról szól. És nem is a Macbeth valamely sajátos olvasatáról. Egyfajta értelmezés óhatatlanul be fog szüremleni, de kérem az olvasót, próbálja ezt figyelmen kívül hagyni. A könyv célja az, hogy egy újabb nézőpontot kínáljon, amelyből a színházra és a színészetre rátekinthetünk. Irina és Alex akármilyen darabon dolgozhatna, a Macbeth egyszerűen csak alkalmas eszköznek tűnt ahhoz, hogy a színészi játék legalapvetőbb építőkockáiról beszélni tudjunk.

Egy utolsó megjegyzés: ahogy a Színész és célpont esetében, úgy itt is elmondható, hogy mindebből semmi sem igaz. Mindössze abban reménykedünk, hogy hasznos lehet.

2. Kiindulópont

Minden ember színész. A DNS-ünkbe van kódolva. A környezetét megszemélyesítő kisgyermektől kezdve a kocsmában anekdotázó nyugdíjasig muszáj játszanunk. Elemi része annak, hogy emberek vagyunk.

A színészet korán elkezdődik. Ezen keresztül építjük fel kapcsolatunkat a mamánkkal. Ámultan nézzük őt, visszatükrözzük a mosolyát, megismételjük a gügyögését. Megnyugtatóan duruzsol, mi pedig utánozzuk. Mindent úgy tanulunk meg, hogy eljátsszuk neki, ő pedig nekünk játszik. Azt jelentené ez, hogy hazudunk egymásnak? Természetesen nem. A színjátszás átszövi az életünket. Éppoly nélkülözhetetlen és természetes, mint a légzés. A színjátszás nem puszta szokás, amellyel az emberek nem hagytak fel évezredeken, nyelveken és kultúrákon át. Sokkal fontosabb ennél. A színjátszás az, ami emberré tesz minket. Az élet operációs rendszere, amitől működünk.

Igen ám, de ha mindenki született színész, akkor mi a gond? Miért nem pattanunk valamennyien színpadra, és nyújtunk máris zseniális alakítást? Nos, a dolgok nem mennek ilyen olajozottan, ha közönség elé kell állnunk, és előre megírt szöveget kell mondanunk. A valódi életben a legtöbben brillíroznak, ha apjuk, anyjuk, dadájuk vagy szerelmük bőrébe bújva kell rögtönözniük. De adjunk csak szöveget a kezükbe, és előadásuk gyorsan hamvába hal. Ez a legfőbb nehézség, amivel a próbateremben szembe kell néznünk. Ott van ez a fehér papír, rajta a sok fekete betű, mind élettelen, és nekünk valahogy életre kell őket keltenünk.

Így tehát a kérdés – „Van-e benne élet?” – gyakorta merül fel a próbateremben. S noha nem tudjuk pontosan meghatározni, mi is ez a bizonyos „élet”, mégis mindenki számára azonnal nyilvánvaló lesz, mihelyt egy-egy pillanat fölszikrázik az élettől – és ugyanilyen nyilvánvaló, amikor halott. Hol keressük hát ezt az életet? Nos, legjobb lesz, ha a szakértőkre hallgatunk. Amikor a tudósok más bolygókon kutatnak az élet után, nem magukat az élő organizmusokat igyekeznek megtalálni. Inkább az élethez szükséges feltételeket fürkészik: a mi galaxisunk esetében ez a víz, az oxigén, a szén és így tovább. Az élet után kutakodva nem magát az életet keresik, hanem egy olyan tér nyomára próbálnak bukkanni, amely táplálni képes az életet.

Az élet mindig a környezetétől függ, végső soron az őt körülvevő tértől. A kisgyermek gyönyörű virágot szed a kertben, hogy a szobájába vigye, de csalódott lesz, amikor a virág elhervad és meghal. Valamivel idősebben aztán megtanulja, hogy a virágnak mindenféle láthatatlan dolgokra – a gyökerére, napfényre, vízre és egészséges talajra – van szüksége az élethez. A gyermeket rabul ejti a virág ragyogó szépsége, de még nem érti: ahhoz, hogy élni és növekedni tudjon, a virág egy sereg olyan feltételt igényel, amelyek első pillantásra korántsem nyilvánvalóak.

Minden, ami él – beleértve téged vagy engem –, a környezetére szorul ahhoz, hogy az életre keltse és életben tartsa. Képzeljünk el egy megalomán feltalálót, aki az egész univerzumot el akarja pusztítani, kivéve saját magát. Épít egy óriási világvégegépet. Mihelyt magányos kalandjára felkészült, megnyomja a gombot. És… voilà! Először is megállapítja, hogy kétségkívül minden köddé vált. De ugyanebben a szent pillanatban ő maga is felszívódna. A világra igenis szüksége van. Az ürességben nincs, ami életben maradna.

A becses életnek, amit a próbákon hajszolunk, a tér a forrása, de erről sokszor megfeledkezünk. És nem azért, mintha a tér valami földöntúli, nehezen megragadható misztérium volna, hanem mert túlságosan is nyilvánvaló. Edgar Allen Poe írt egy novellát „Az ellopott levél” címmel. A rendőrség egy botránnyal fenyegető levél után kutatva az egész házat felforgatja. Dühödt vizsgálatuk mindenre kiterjed, lyukakat fúrnak a falba, és asztallábakat tépnek ki, hátha egy titkos rekeszre lelnek. De a nyilvánvaló mindvégig elkerüli a figyelmüket. A levél azon az egyetlen helyen van, ahol eszükbe sem jutott megnézni: a fal közepére tűzve, mindenki szeme előtt. Nem veszik észre, mert annyira keresik. Sokszor az, amit oly kétségbeesve hajszolunk, az orrunk előtt rejtőzik.

Mi is hát ez a bizonyos valami, amit azért nem látunk, mert annyira szembetűnő? Mi a döntő lépés, amit kihagyunk? A valódi életben, akárcsak a halaknak, nekünk sem kell foglalkoznunk vele, magától értetődőnek vesszük; de egész más a helyzet akkor, amikor egy másik embert kell eljátszanunk. Akkor már nem vehetjük magától értetődőnek a teret.

Amikor egy jelenet halottnak tűnik, az első késztetésünk sokszor az, hogy hatalmas energiákat kezdünk belepakolni. Ez rendszerint katasztrofális eredménnyel jár. Ha a tévénk elromlott, addig birizgálhatjuk a gombokat meg a tekerentyűket, amíg kedvünk tartja. Akár jól bele is rúghatunk, de ettől még szikrája sem támad föl benne az életnek. Legelőször is rá kell jönnünk arra, hogy a tévé nincs áram alatt, nincs a konnektorba csatlakoztatva. Amikor a színész nincs bekötve a térbe, a játéka nem tud életre kelni. Ha a színész küszködik a próbán, arra van szüksége, hogy a figurája terébe becsatlakozzon. Ez pedig a legelső teendője kell legyen.

A színészek sokszor átugorják ezt az első, döntő lépést, ehelyett nagy bátran belevetik magukat az „alakításba”, minden egyes szó mögé mélységes, kétségbeesett őszinteséggel teszik oda magukat, a legapróbb árnyalatokat is felmutatják, és vödörből zúdítják az energiát a játékukba. Akármeddig fárasztják is magukat (ami azt illeti, a közönséget is), még mindig halottnak tűnik az egész. A baj a legritkább esetben az, hogy elmulasztották körbejárni a megfelelő érzéseket, részleteket, vagy a szerep ilyen-olyan jellemvonásait. A probléma egyszerűbb: a színész azt a képzeletbeli munkát nem végezte el, amivel új és más teret hoz létre a figurája számára. Pontosan; amíg a színésznek nincs választása, mert kénytelen ott lenni valahol – a színpad közepén, mondjuk, izzadságban úszva –, addig szegény figura nincs sehol. És nincs az az erőfeszítés, amiből élet sarjadna, ha vákuumban történik. A figura nemcsak hogy halott – még csak létezni sem kezdett el.

Végső soron e könyv összes javaslata erről szól. Erről az egy dologról: becsatlakozni a térbe.

3. Homokvár

Színházcsinálóként úgy találtuk, hogy legfontosabb feladatunk az élet áramlásának ösztönzése a színpadon. Így aztán muszáj kissé eltűnődnünk azon, miféle élmény voltaképpen az, hogy élünk.

Lehetséges vajon, hogy egy általánosítás hasznos legyen? Nos, van egy, amelyre sok éven át mindig támaszkodni tudtunk: az élet nagyrészt arról szól, hogy próbáljuk megjavítani a teret. Attól a perctől kezdve, hogy megszülettünk, már azon vagyunk, hogy a dolgok jobbak legyenek. Nem kapunk levegőt, szippantunk hát egy jó nagy korty oxigént. Éhesek vagyunk, ezért addig bömbölünk, amíg enni nem kapunk. Ha bepisiltünk, sírunk. Ha fázunk, az anyánk melléhez bújunk. Ha rosszul érezzük magunkat, rúgkapálunk. Mindezt még azelőtt, hogy aprócska szemünkkel fókuszálni tudnánk, vagyis megláthatnánk magunk körül a világot.

Eleinte szavaink sincsenek e sok különböző benyomásra. De ahogy nőni kezdünk, szüleink segítségével különálló tapasztalatokká címkézzük őket: az egyiknek „éhség” a neve, a másiknak „szomorúság”, „félelem” vagy „harag” és így tovább. E rossz érzéseket nem szeretjük, de attól még rettentő hasznosak. Ha az éhség nem fájna, éhen halnánk. Ezek a rossz érzések tartanak minket életben. Ugyanakkor cselekvésre is késztetnek minket. És a cselekvés az élet leglényege. Ha egy kisbaba rosszul érzi magát, de nem rúgkapál vagy küzd ádázul, hogy elmulassza, vagy ha ébren van, de nem mocorog, az intő jel a szülőknek, hogy valami nincs rendjén.

Ezt a könyvet egy sor kulcs köré építettük fel, amelyek sokszor nyújtottak számunkra segítséget a próbákon felmerülő problémák megoldásában. Fontos leszögezni, hogy a kulcsok nem szent és sérthetetlen elvek, hanem puszta eszközök. Kérem, soha senki ne faragjon ebből a könyvből afféle szabálygyűjteményt, amelyből megtudhatja, hogyan kell eljátszani egy darabot. E kulcsok nem pálcák, hogy azokkal üssük magunkat a próbán. De ha elakadtunk vagy elbátortalanodtunk, az sokszor úgy hat ránk, mintha bezártak volna minket egy szobába. E kulcsok valamelyike pedig remélhetőleg megnyitja az ajtót, hogy kiszabaduljunk. Itt van tehát az első kulcs:

A figura mindig a teret próbálja megjavítani.

Ez a késztetés egész életünkben elkísér minket. Soha nem hagyunk fel a próbálkozással, hogy a teret önmagunk számára élhetőbbé tegyük. Ha verekedő gyereket látunk a játszótéren, elbújunk. Ha bőrig ázva érünk haza, teát főzünk és pirítóst sütünk. Ha koszos a padló, feltakarítjuk. Még a legapróbb cselekedeteinkben is arra törekszünk, hogy az itt és mostot jobbá tegyük. Próbálkozásaink persze hol észszerűek, hol kevésbé azok. És ha levegőnek nézünk egy problémát, mondjuk a beázott tetőt, valószínűleg akkor is valami mást reparálunk éppen, ami elvonja róla a figyelmünket.

Így is, úgy is arra kárhoztattunk, hogy folytonosan életünk terét foltozgassuk, egészen addig, amíg utoljára el nem hangzik a kérdés, mikor jöhet a következő adag morfium. Minden tér különböző, nagyon is különböző, de egyvalami közös bennük: soha egyetlen tér sem ideális. Mindig orvosolni kell benne valamit, akármilyen apróság legyen is. A reklámcégek vagyonokat költenek arra, hogy tökéletes tereket adjanak el nekünk. Nem mintha létezne ilyesmi, de bármit megadnánk azért, hogy a miénk legyen. Az ember sajnos sohasem úszik teljesen zavartalan vízben – mindig lesz körülötte némi hullám.

A tér soha nem semleges.

Tűnődjünk el egy pillanatra a homokvárakon. Legalább három okból lenyűgözőek. Egy kisgyermeket először is nem kell megtanítani arra, hogyan kell homokvárat építeni. Azt a felnőttet, aki mégis megkísérli, rövid úton lekoptatják. Olyan ősi játék ez, ami úgy látszik, belénk van kódolva. Másrészt a „homokvár” félrevezető elnevezés, mert valójában a legkevésbé sem a „vár” a dolog lényege. Az egyszerű, vödör formálta kis homokhenger önmagában nem elég érdekes. A gyermek figyelmét sokkal inkább a várat körülvevő sáncok, falak és vizesárkok kötik le. Gyönyörűséggel nézi a körös-körül csörgedező vizet, csodálattal figyeli a mindenható tengert, amit az ő építménye hajt igába és szorít korlátok közé. Harmadszor pedig, és ez a legfontosabb, a gyermek legszívesebben árapályos területre építi a várat, ahol a víz folytonosan jön-megy; szándékosan olyan helyet választ, ahol homokvárát el fogja mosni az ár. Ő maga dönt úgy, hogy amit teremtett, megsemmisüljön.

A számos élmény között, amelyek kisgyermekként elkeserítettek, különös módon soha nem szerepelt az, hogy homokváramat másnap reggelre a tenger elmosta. A legtöbb gyerekhez hasonlóan én is boldogan fogtam neki, hogy újat építsek. Vannak persze roppant óvatos gyerekek, akik homokváraikat az örökkévalóságnak szánják, fenn a fövenyen, jó messzire az előretörő dagály vonalától. Kevés strandoló veszi a fáradságot, hogy közelebbről szemügyre vegye őket, kivéve talán a kutyákat, ha már nagyon feszül a hólyagjuk. A gyerekeket végképp hidegen hagyják e díszes építmények, rajtuk a sok cifra zászló és száraz bástya, távol az óceán pusztító erejétől. Vízmentes övezetre épültek. Az ilyen vár őszintén szólva éppoly biztonságos, amilyen unalmas és halott. A legtöbb gyerek szívesebben nézegeti az olyan várakat, amik közvetlenül az árhullám peremén állnak. Ezek ideiglenesek, folytonos veszélyben vannak, és éppen ezért élők.

Ez a játék is arról szól, hogy úrrá akarunk lenni a téren. A gyermek a biztonság és a veszély közti átmeneti térben építi föl homokvárát, a két hatalom peremén. A mindent lebíró óceánnal alkudozik. Borzongatóan izgalmas ez a határsáv, mert örökké változásban van. A dagály följebb kúszik a parton, majd alábbhagy, így a szabályok is képlékenyek. A gyermek egy bizonytalan kimenetelű versenybe csöppen, amelyben két nagy ellenfele van: az idő és a tér. Egy kis szegletnyi befolyást próbál gyakorolni a roppant óceánra abban a kis szegletnyi időben, amikor a dagály épp a jó helyen jár a napnak éppen a megfelelő szakában. Éppen időben ahhoz, hogy homokvárát megépítse, mielőtt az megadná magát, hogy darabokra zúzzák a hullámok.

Életünk ezt a mintázatot követi. A tér kihívások sorát zúdítja ránk, némelyik csekély, a másik letaglóz, és mi éjt nappallá téve próbálunk megbirkózni velük. Meg kell békülnünk azzal, hogy a világ egyre hatalmasabb lesz, egyre kiszámíthatatlanabb, egyre öntörvényűbb, és mindig sokkal erősebb, mint szeretnénk. Mi pedig egyebet sem teszünk, mint küzdünk az irányításért a kicsiny szegletnyi tér és idő felett, amelyben történetesen tartózkodunk. Szeretnénk magunkat biztonságban érezni. Csak most, legalább egy kicsit.

Feladatunkat természetesen az is megnehezíti, hogy körülöttünk a tér folyton változik. Soha semmi nem állandó. Sőt, semmi nem is lehet állandó. Minden mozgásban van. Még a szikla sem egyéb, mint monoton, szüntelen rezgés. Kivétel nélkül mindenen a változás munkál. És mivel a tér folyton változik, kísérleteink, hogy stabilizáljuk, soha nem járnak tartós sikerrel. Soha nem tarthatjuk igazán kezünkben a gyeplőt. Homokvárainkat mindig elmossa a víz.

A gyerekek a maguk homokváraival tehát nagyon is sok mindent tanítanak nekünk színészetről, művészetről és életről. Erről szól mindegyik, szembenézni a pusztulással, elfogadni a veszteséget, és megérteni, hogy az élet sehol máshol nem verhet fészket, csakis a szűk határmezsgyén rend és káosz között. A gyerekek abban találnak rá az életre, hogy homokváraikat a veszélyes, nem pedig a biztonságos térben építik fel. Minden jelenet minden szereplője a part legeslegszélén emel homokvárat. Aprócska befolyásuk van csupán, azzal játszanak: mákszemnyi kontroll a határtalan és szüntelenül változó világban. Akármilyen jelenetet próbálunk, minden energia és élet ebből az örök kudarcra ítélt küzdelemből fakad a mindenható tér feletti irányításért.

A tér mindig változik, ezért sosem a figura irányít.

Nézzünk be egy pillanatra Irinához és Alexhez a Macbeth próbájára. Mint minden színpadi alak, Macbeth és a Lady is azzal tölti a darab jelentős részét, hogy a tér fölött próbálnak úrrá lenni. És mint a homokvárat építő gyerekek, hamarosan ők is rájönnek: minden kísérletükre egy újabb hullám következik, hogy romba döntse erőfeszítéseiket. A tér nem hajlandó úgy maradni, ahogyan ők hagyták. Homokváruk soha nincs biztonságban. Már a darab elején irányításuk alá próbálják vonni a teret. Úgy tűnik, valamiféle hiányérzetük van, amiért nem ők a király és a királyné. Ezért megjavítják a teret, mégpedig úgy, hogy megölik Duncant, és saját magukat teszik a helyébe. De amint megtették, rá kell jönniük, hogy a tér semmivel sem tűnik élhetőbbnek számukra. Így hát újra megjavítják, aztán újra és újra, megint. Meg sem állnak addig, amíg a tér végül el nem pusztítja őket (sok további skóttal egyetemben). Ez a végtelen homokvárépítés zajlik minden jelenet minden másodpercében.

Vessünk egy pillantást a híres „tőrmonológra” Alexszel, a színészünkkel! Közvetlenül Duncan meggyilkolása előtt vagyunk, Macbeth a felesége jelzésére várva lesben áll a sötétben. Alexnek sokat segít, ha elképzeli, hogy lényegében minden jelenet ugyanarra a sémára épül: a figurák láncreakciójára, amint a teret próbálják megjavítani maguk körül. A tér gyorsabban változik, mint ahogy Macbeth lépést tarthatna vele. Újabb és újabb problémákat zúdít rá, amiket orvosolnia kell. Macbeth különféle megoldásokkal áll elő, de végül mindig kudarcot vall. Soha nem sikerül egészen magához ragadnia az irányítást. Ez itt Alex szövege:

Tőr az, amit magam előtt látok,

Markolattal a tenyerem felé?

Gyere, hadd kaplak el.

Nem bírlak megfogni, de még látlak.

Halálos kép, a tapintás nem jár át

Éppúgy, ahogy a látás? Vagy csupán

Az elme tőre volnál, hamis csinálmány,

Mi a túlfűtött agyból gőzölög elő?

De itt vagy még, oly kézzelfoghatóan,

Mint ez, mit előhúzok épp.

Úgy vezetsz, mintha tudnád, mit akartam,

És ilyen eszköz kellett épp nekem.

Szemem a többi érzékem bolondja,

Vagy bármelyiknél különb. Még mindig látlak,

S vért izzad a markolatod s a pengéd,

Az előbb nem így volt. Ilyen dolog nincs.

A véres munka szoktatja magához

A szememet. Most halottan hever

A fél föld, és rémképek gyötrik a

Függönyös álmot, boszorka-had áldoz

A sápadt Hekatének, és a csontváz

Halál, melyet fölvert óraüvöltő

Őre, a farkas, lopakodva, így,

Tarquinius rabló lépteivel,

Megy, kísértetként, a célja felé.

Lábam alatt te kemény, szilárd föld,

Ne halld meg, lépteim merre járnak,

Nehogy a kövek szólják el magukat,

S a rettenet kiszökjön az időből,

Most, amikor minden összevág.

De csak fenyegetőzöm, ő meg él:

Forró tettre minden szó jeges szél.

(Csengettyű szól)

Megyek s megvan a tett. Hív a kis harang.

Ne halld meg, Duncan, mert ez kongatja el,

Pokolra kerülsz-e, vagy mennybe fel.2

Macbeth a sötétben lapul, körülötte a kastélyban ott alszik a teljes skót vezérkar. Ő pedig várakozik. Egyedül. De hirtelen felfigyel… valamire. Valamire, ami megdöbbenti. Egy tőr lebeg a levegőben. Egy pillanattal ezelőtt még az üres folyosón állt. Most egyszerre nincs egyedül. Abban a szent percben, amikor mindennek a terv szerint kellene haladnia, rádöbben, hogy a tér valami eszelős, az irányításán teljességgel kívül eső dolgot művel. Ezt a problémát mindenáron meg kell oldania. Hozzánk fordul, a közönséghez, és sürgetően megkérdezi:

Tőr az, amit magam előtt látok,

Markolattal a tenyerem felé?

Ha mi is látjuk a tőrt, nincs egyedül; adódhat logikus megfejtés, ő pedig nem őrült meg. Talán közösen felgöngyölíthetjük a rejtélyt, és ami természetellenesnek tűnt, magyarázatot nyerhet. De persze semmiféle válasszal nem szolgálhatunk mi, akik jól nevelten üldögélünk a nézőtéren. Kísérlete, hogy a dolgot helyrebillentse, nem sikerült. Új megoldások után kapkod. Igyekszik aládúcolni a homokvárat. Lélegzet-visszafojtva lessük, ahogy próbálja kitalálni, mi legyen a következő lépés. Úgy dönt, hogy ha meg tudja fogni a tőrt, akkor talán megfejti, mi az, akár még félre is söpörheti.

Gyere, hadd kaplak el.

Csakhogy… a keze egyenesen áthatol rajta. A tőrről, amely nagyon is szilárdnak tűnt, homlokegyenest az ellenkezője bizonyosodik be. A tér ismét a feje tetejére állt, hiszen Macbeth épp most fedezte föl, hogy a fizika törvényei itt nem érvényesek. Most mihez kezdjen? Arra a megoldásra jut, hogy megpróbál higgadt, racionális beszélgetést folytatni a tőrrel. Elmagyarázza neki, hogy nem viselkedik logikusan. Szavakkal igyekszik visszanyerni a kontrollt a helyzet fölött.

Halálos kép, a tapintás nem jár át

Éppúgy, ahogy a látás?

A tőr nem válaszol. Ez sem működött, úgyhogy Macbeth megint új megoldást keres. Önmagát és a közönséget is azzal a magyarázattal próbálja meggyőzni, hogy a hallucináció a stressz tökéletesen érthető tünete.

Vagy csupán

Az elme tőre volnál, hamis csinálmány,

Mi a túlfűtött agyból gőzölög elő?

A tőrt megint csak hidegen hagyja Macbeth okfejtése. Még mindig ott van. Újabb próbálkozás: Macbeth megkísérli összemérni a tőrt a derekán hordott valódi fegyverrel, hogy valamiféle biztos pontot jelöljön ki a valóságban.

De itt vagy még, oly kézzelfoghatóan,

Mint ez, mit előhúzok épp.

Fölsejlik egyfajta mintázat. Macbeth minduntalan a logika segítségével igyekszik kimenekíteni magát ebből az irracionális és egyre kilátástalanabb helyzetből, ám a tőr makacsul ellenáll annak, hogy azt tegye, amit elvárnak tőle. Macbeth minden erejével igyekszik a teret visszagyömöszölni saját irányítása alá. Ám az nem hajlandó szót fogadni a parancsainak. Csakugyan, mintha a tőr egyre lassúbb felfogású, egyre konokabb lenne.

Aztán minden rémületesen kizökken, és a tér ismét drasztikusan megváltozik. A tőr hirtelen meglódul Duncan hálószobája felé. Macbeth kapkodva igyekszik reagálni.

Úgy vezetsz, mintha tudnád, mit akartam,

És ilyen eszköz kellett épp nekem.

Alex tudja, hogy ezen a ponton valamilyen döntést kell hoznia. A tér megváltozott, és erre a figurának reagálnia kell. Ám e reakció természete teljes mértékben Alexen múlik. Vagyis muszáj váltania, de hogy mit választ, az csakis az ő döntése. Alex úgy dönt, hogy Macbeth reménykeltőnek látja e változást: a tőr végső soron mégsem baljós előjel, hiszen hívogatja őt, arra bátorítja, hogy ölje meg Duncant.

Macbeth balszerencséjére a tőrnek esze ágában sincs behódolni az ő kis mesterkedésének. Megmarad vakító vészjelzésnek, és újabb megdöbbentő átalakuláson megy keresztül. Most már csupa vér.

Még mindig látlak,

S vért izzad a markolatod s a pengéd,

Az előbb nem így volt.

Macbeth irányt vált, új taktika után kapkod, hogy véget vessen a rémálomnak. Most a tőr létezését is tagadni próbálja.

Ilyen dolog nincs.

A véres munka szoktatja magához

A szememet.

Aztán minden átmenet nélkül egy másik nyelven kezd el beszélni, mintha egy új darabba lépett volna át.

Most halottan hever

A fél föld, és rémképek gyötrik a

Függönyös álmot, boszorka-had áldoz

A sápadt Hekatének…

Szellemeket, boszorkányokat és lidércálmokat emleget, mintha egy kisgyerekre próbálna ráijeszteni. Alex semmi esetre sem intézheti el e szavakat azzal, hogy ez csak afféle „shakespeare-i költészet”. Kétségkívül különös szavak, de igenis van feladatuk. Macbeth arról iparkodik meggyőzni magát, hogy márpedig ő a felnőtt. „Nem én vagyok az, aki berezelt, én ijesztelek meg téged! Enyém a kontroll! Nem én vagyok a rémült kisgyerek, én a felnőtt vagyok, aki kézben tartja a dolgokat!” Rémisztőbb próbál lenni, mint maga a tőr.

Az aranyszabály az, hogy a józan eszünket soha, de soha ne hagyjuk a kabátunkkal együtt odakint. Macbeth is ember, nem sokban különbözik tőlünk. Hallgassunk a belső hangunkra, ami azt duruzsolja: „Mi az ördög késztet bárkit is arra, hogy így beszéljen?”

Hallgass a józan eszed vészcsengőjére.

Shakespeare tudta, hogy gyakran akkor vagyunk a legemberibbek, amikor furcsán viselkedünk. Mi több, sokszor épp e furcsaságon keresztül kapcsolódunk egymáshoz. Márpedig Macbeth ezen a ponton furcsán viselkedik. Mi ez a sok horrorfilmbe illő maszlag? Talán abból fakadnak, hogy a tér elviselhetetlenné vált Macbeth számára. Annyira tűrhetetlenné, hogy Macbethnek muszáj túlzásokba esnie, hátha így nem kell éreznie. Úgy tompítja magát ezzel a ráolvasással, mint valami droggal. Arra használja a szavakat, hogy homályba burkolja velük, mit is tesz valójában. És az undok tényeket nem csupán előlünk rejti el, ő maga is igyekszik elkerülni, hogy szembenézzen velük. Ez roppant emberi tulajdonság. A beszédet gyakran használjuk arra, hogy ködösítsünk. Akkor kapjuk magunkat ilyesmin, amikor egy kiélezett vita során pontosan tudjuk, hogy nincs igazunk. Szavakból építünk magunk köré erődöt.

Macbeth ezekkel a dagályos rémképekkel védi magát a valóságtól. Egyszeriben a megszemélyesített Halálnak képzeli magát valami középkori románcból, ugyanakkor ő Tarquinius is, az ősi Róma császára, útban Lucretia felé, hogy megerőszakolja:

…és a csontváz

Halál, melyet fölvert óraüvöltő

Őre, a farkas, lopakodva, így,

Tarquinius rabló lépteivel,

Megy, kísértetként, a célja felé.

Józan eszünk azt súgja, hogy Macbeth abba a mindennél veszélyesebb tartományba lépett át, ahol az ember leválik önmagáról. Azt képzeljük, hogy valaki más vagyunk. Nem az, aki a felelősséget viseli. Macbeth nem bír szembenézni azzal, amit az itt és mostban tesz, ezért egy egészen másik térbe helyezi át magát. Bárhol akar lenni, csak nem itt, bármikor, csak nem most. Átrakja magát valaki másba, aki „amott” van és „akkor”, egy alternatív valóságba, ahol talán képes rávenni magát, hogy megölje a férfit, aki az apjaként szereti őt. Lényegében azt állítja: „Nem én vagyok az, aki Duncant megöli, hanem Tarquinius!”

Mindez persze badarság, ezért fikarcnyit sem működik. Kínjában már a földhöz beszél, az egyetlen dologhoz, ami stabilnak és valóságosnak érződik.

Lábam alatt te kemény, szilárd föld,

Ne halld meg, lépteim merre járnak,

Nehogy a kövek szólják el magukat…

Macbeth problémája az, hogy a föld túlságosan szilárd és valóságos. Aztán megszólal a csengettyű, és ez újból átformálja a teret. A felesége adta meg a jelet Duncan lemészárlására, ő pedig ráébred, hogy az idő gyorsabb iramban fut, mint ahogyan ő lépést tarthatna vele. Indulnia kell, hogy megölje Duncant, most rögtön. Minden erőfeszítése ellenére, hogy magához ragadja az irányítást, vesztett. A tér győz. Ahogy mindig.

Tartalom

Előszó

1. Nem igaz, de hasznos

2. Kiindulópont

3. Homokvár

4. Hamis barátok

5. A zöld szemüveg

6. A zsúfolt tér

7. Karantén

8. A másik tér

9. Küszöbök

10. Kipróbáljuk a kulcsokat

11. Flow

12. Figura, jellem, karakter

13. A csapda

14. A rettegés

15. A szó hamis

16. A színész mint társadalmi lény

17. A kulcsok

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 620 632 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License