Szabó Magda

Für Elise

Első rész
Cili

– részlet –

Jaffa Kiadó
Budapest
2017

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2016
© Jaffa Kiadó, 2016, 2026

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borító- és sorozatterv: Somogyi Péter

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 615 57 1548 8

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

1
Békának bús brekegése

A férfi és a nő, akik az első világháború legvéresebb szakaszában kötöttek házasságot, nem a jövőt, a múltat engesztelő igazságtételre készültek fel. Az asszony – anyám – éppen elvált soha teste reakcióival el nem fogadott első férjétől, s a döntésre nem az bírta rá, hogy a vele csaknem egykorú férfi, akihez hozzákapcsolták, saját közeli családtagjával, nála tizennégy évvel idősebb Gizella nagynénjével csalta meg, elhatározását ez a tény legfeljebb árnyalta, de nem indokolta. Voltaképpen gyerekkori vágya teljesülését kereste : életében először teljesen szabad akart lenni, s új kérőjéről, apámról joggal képzelhette, mellette valóban azzá lehet, mert a rideg városban szokatlanul népszerű tanácsnokhoz mérhető kulturált, kellemes, az emberi méltóságot szokatlan szolidaritással védő, szigorú erkölcsi normák közt élő embert nem ismert. Hogy szexuális igényei neki is lehetnek, azt természetesen feltételezte, csakhogy a férfi nem csak feleségre, utódra is vágyott, ábrándos, virágok közt tündérként osonó, szőke kislányt remélt tőle, akinek mindkettőjük tilalmakkal és parancsokkal irányított gyerekkora helyett megadhatják a szülői szeretet biztonságával védett boldog fészekmeleget.

Anyám briliáns logikája, amely új házassága létrejöttéig szinte élete minden kátyújából kisegítette, ezúttal nem elemezte elég figyelemmel a lírai szépséggel megfogalmazott, nagyon emberi kérést, és nem számolt valamivel. Azt hitte, a számára kínosan terhes házasélet ilyen jellegű részét a gyermek világrajövetele után azonnal ki is iktathatja a közös életből, nem kell tovább részese lennie annak a számára riasztó élménynek, amit egy férfitest közeledése jelent, hiszen amit kértek tőle, megadta tisztességgel. Felnőttként értettem meg, hol botlott a költők, hittudósok és a virágkorukban a világkereskedelem üzletláncában tevékenykedő kalmárok vérét egy érrendszerben örökölt anyám : úgy képzelte, a kívánt gyermek világrajövetele után holtig hű, szerető testvérbarátja maradhat élete új társának, több vagy más a feltétel teljesítése után miért volna várható tőle? Kínos meglepetés volt átélnie, hogy a tanácsos mást is igénylő szenvedéllyel közeledik hozzá, ennek vállalását már nem érezte kötelességének, s mihelyt a gyerekszoba ajtaja felnyílt, a közös hálóét kulccsal zárta magára. A riadtan kopogtatót gyöngéd és hitveshez illően őszinte szavakkal figyelmeztette, amit remél, hacsak rá nem kényszeríti, ami egyikük örömét sem szolgálná, hiába reméli.

Van bennem annyi apám génjeiből, hogy talán meg se fogalmazott, csak magatartással felelő válaszát közlés nélkül is megfejtettem, a meghökkentő kijelentés után a férj nyilván sebzetten és fegyelmezetten elfogadta az ukázt, és meg se kísérelte jobb belátásra bírni a feleségét. Hogy milyen módon felelt önmaga férfiélete természetes problémáira, azon csak akkor kezdtem el tűnődni, mikor halála után kinyitottam az íróasztalát, amelynek egy fiókja tele volt versekkel. Hogy ismeri az alkotók titkát, nem lepett meg, a versírás képessége családom minden ágában születéssel járó ajándék volt, nem a versek létezésének ténye, tartalmuk döbbentett meg, hogyan sír benne a tűnő ifjúság, majd a tűnő egészség, és végül az örökre lezáródó élet utáni búcsúként mennyi fájdalommal kérdezi, miért kell itthagyni a világot, amely minden gondjával, keservével együtt is gyönyörű. Apám egyébként nemcsak a surranó órákat búcsúztatta a szonettekben, de egy sziluettet is, egy tömjénfüsttel és világosszürke fátyollal takart arcot, amelyet mellette ülve világít meg a templomablak tarka mintázatán beáramló fénysugár, míg a mise folyik. A szent szertartás néhány feledhetetlen percében kesztyűs kéz simul a kezébe, amely később riadtan imára kulcsolódik, az úrfelmutatásnál koppannak a térdek, apám térdei is a kispadon.

Hogy az eltiltott hitvesi ölelést pótolta valamiképpen, mint Az arany ember Timár Mihálya, azt elárulták a szonettek, de hogy kit lepett a szürke fátyol, hasonlat, utalás vagy célzás nem jelezte, apám megőrizte mások titkát is. Anyám mellettem állt, mikor a fiókban motoztam, megrettent arcom láttán, kivette kezemből a kis kötetet, és beleolvasott. Igazán csak akkor rendültem meg, mikor az addig tanácstalanul szomorú s egyszerre egy anya adakozó vágyával mosolyra derülő arcba néztem, és egyetlen pillanat alatt rájöttem, hogy ami valaha megesett, hát megesett, bizonyítéka csak most került kezébe, de mit von le negyvenkét, a házasságban együtt átélt esztendő szépségéből? Amit most mosolya visszajelez a tények érzékelése mellett, a megértés, a panasztalan tudomásulvétel, anyám egész emberi tisztessége és lojalitása. A felismerés : ő miben vétett, az is ott volt az arcán, amit apám láthatólag nem tudott nélkülözni, milyen jogon kérhetné számon tőle, hiszen megadását tőle könyörögte, aki az ajtót bezárta, az ő volt, nem a férj. Ami egyébként bármikor, bármi színhelyen megtörtént, annak titkát ő maga takarja ezentúl új lepellel, nem tartozik az se barátra, se családtagra, se a városra, kettőjük gyerekére meg semmiképpen. Észrevette, amit megtudtam, megrendít, megcsóválta a fejét, és mindig illatos két tenyerét ráborította a szememre : ne olvassak tovább, az írt szöveg nem az én életem történetének egy fejezete, csak az apámé. Megborzongtam védő ujjai őrizetében, olyan merev voltam, olyan középkori módon szigorú, olyan rettenetesen puritán, mellettem meg a megértés állt, az irgalom, nem a megbocsátás, mert nem érezte bűnnek, ami történt, amit olvastam, csak a kifizetett számla visszaigazolásának. Persze sokáig zárva tartottam a szememet ujjai alatt, később is szégyenlősen és zavartan néztem fel, hiszen kapcsolatunkban én gyermek maradtam, akárhány évesen is, apám sose volt számomra férfi, csak édesapa, anyám sem asszony, hanem nő, aki szült, s a valaha egyesülő testek képét, ha olykor kamaszkoromban felmerült, amelynek eredményeként én megszülettem, azonnal elhessegettem undorodva, sértett a gondolata is. Ma már tudom, hogy magatartásuk modellje és a tapintatos némaság legalább annyit formáltak személyem alakulásában, mint a kettőjüktől örökölt genetikai képlet.

Ha két, valaha ösztöneik ellen fegyelmezett ember elé odatesznek egy tőlük származott csecsemőt, dönthettek volna jövőm érdekében úgy, ahogy az általuk megélt modell tanította, tarthattak volna kurta pórázon, imbolyoghattam volna tilalmak labirintjében, ők ellenkezőképpen határoztak : nőjek fel szabadon, a hajlamaim kijelölte keretek között, nevelni nem fognak, csak civilizálnak, s még azt is úgy teszik, hogy tiltakozhassam vagy ellenállhassak, ha álláspontom igazságát józan érveléssel és illedelmesen meg tudom védeni. A nagy zongoraművésznő karrierjéről, később igazi elismeréséről álmodó okleveles tanítónő anya és a vágyai ellenére jogásznak kényszerített apa egyformán azt próbálta adni gyermekének, amit saját elgondolása szerint a legbecsesebbnek tartott, az anya emlékezete kincsei közt őrizte Kubelík mester egykori kritikáját, mely neki, a zongorázó fiatal lánynak világsikert jövendölt, ha befejezi a konzervatóriumot és legyőzi állandó lámpalázát, beíratta hát lányát a városi zeneiskolába, mihelyt a forgatható zongoraszéket úgy állíthatták be, hogy kényelmesen elértem a billentyűket. Iszonyú lehetett számára a felismerés, hogy nemhogy nem vagyok muzikális, de ki nem állhatok zongorázni, dühösen kalapálok a hangszeren, lépten-nyomon jelzem, kínszenvedés, amire fogtak, pár év meddő kísérletezés után abba is kellett hagyatni velem a felesleges időpazarlást. Én áhítattal ültem a koncerten, ámultan figyeltem a muzsikára, de hogy a zene nyelvén szólaljak meg és tolmácsoljam a mesterek üzenetét, arra már nem futotta se kedvemből, se erőmből. Csaknem két évtized telt el, mire az anya észrevette, másik istenadta tehetsége gyakorlására nem kell nógatnia a kislányt, a mesemondás képessége, a fantázia tündérmutatványai biztatás nélkül is beleépültek az életébe. Az sose derült ki, hároméves korára hogyan tanult meg írni, és egy évvel később fertelmes betűkkel rögzíteni képzelőtehetsége hihetetlen jelzéseit. Ez az örökség szinte azonnal jelentkezett, épp csak nem figyeltek fel rá, azt észrevették, hogy anyja hajának vékony szálait vagy csontozata gót építkezését, inkább hegedűre alkalmas szokatlanul hosszú ujjait kapta meg, de hogy sose hallott verseket kiabál, nem megrendítő, inkább mulatságos élmény volt a családban.

Írásra bezzeg nem kellett nógatni, olvasásra sem, a gyermek vagy írt, vagy olvasott, rendszertelenül, azt, ami éppen a keze ügyébe akadt, Karenina Annát, Lear királyt párhuzamosan Csutora Jancsi közhuszár[1] történetével, a lexikonokkal és a nemzetközi menetrenddel. Napilapok nem érdekelték, de a színház és a film világa igen. Ezen a területen szereplésre sem várt biztatást, kérés nélkül is elszavalta saját gyártmányú verseit, vagy elmesélte az általa regénynek gyanított maga kitalálta képtelen történetet. Hogy anyja írói tehetségét hozta a születéssel, nem a muzikalitását, kezdetben nem volt vigasztaló kárpótlás a zenébe egyaránt szerelmes szülőknek, mert verset, szépprózát vagy tudományos műveket alkotni a férj és felesége felmenői és rokonsága egyaránt tudott, Szabók és Jablonczayak írtak pedagógiai vagy teológiai szakkönyveket, közepes értékű regényt, gyenge és kevésbé gyenge novellát, átlagon felül sikerült verseket, olykor kisasszonyok bágyadt albumaiba félrevezetően melankolikus sorokat. Apa és anya megdicsérték a kislányt, ha valami, amit éppen kitalált, meglepte vagy mulattatta őket, de szerencséjére nem csináltak belőle csodagyereket, percig se hitték, hogy a kezdetlegesen szerkesztett, de sajátos belső logikával felépített, badar üzenetet sugárzó gyerekalkotásokból a hortobágyi szél üvölt a fenyérről egy eljövendő magyar Heathcliff után, gyerektoroktól nem vett komolyan senki disszonáns és formátlan rikoltást, azt hitték, játék az is.

Gyerekkorom első írói jelzésein titokzatos árnyékok lebegtek, lényüket soha fel nem táró személyek mozogtak, s míg a szülők esténként egymást váltva altatták gyermeküket, aki elandalogva hallgatta a csendes beszédet tündérekről, manókról, hős férfiakról, nőkről, leginkább Dorian Grayhez hasonlított, magába szívta, amit a közeledő éjszakában a szülők valaha megismert vagy saját leleményű mesevilága közvetített, de a hangjuk puhasága mögött, a mesékkel párhuzamosan mást is érzékelt, míg az álom el nem nyomta, a hallott szöveget korrigálta némán. Hétsingi Koponyányi Monyók nem erdőben élt, hanem a Kossuth utcán, és selyemhernyót tenyésztett, abból élt, nem volt munkakerülő, és sosem evett kását, mint ahogy Hófehérke sem evett mérgezett almát, csak zöldborsót, amit nem lehetett belém kényszeríteni, itt világos az emlék logikája, ne tömjenek azzal, mert belehalok. Szöveg és kontroll és javítás egyszerre működött a tudatomban, ez a korai képességem is rögzült, ezért tudtam az iskolai órán regényt írni, ha felszólítottak, folytatni a verset, hatodik gimnazista koromban a Pedagógiai Intézet vizsgálatán ezt el se hitték nekem, s mikor próbára tettek és megálltam, zavartan és ellenségesen néztek rám, mint egy csalóra, aki egyszer csúful végzi, mert se hencegésen, se hazugságon nem kaptak rajta, egyszerre két tevékenység hibátlan lebonyolítását végző aggyal áldott-vert meg a születés, illetlennek és felháborítónak ítélték. A Vergilius-ügy, amelyről gimnazista éveim alatt lesz még szó, szintén nem keltett lelkesedést. Olyan szabálytalan voltam, mint maga a szabálytalanság.

Szüleim nem szidtak, nem dicsértek érte, nem szégyenítettek meg, tudomásul vették, így születtem, nem csak szellemi, genetikai tekintetben is nem egy sajátos ágat produkált a két família. Minden Szabónak van valami problémája a szemével, anyámék féltették a látásomat, a látásromlás esti olvasással való fokozását azzal védték ki, hogy lefektetés után addig meséltek, míg el nem altattak. A hét páratlan napjain anyám, pároson apám volt az esti mesemondó soros, anyám maga írta tündértörténeteit hallhattam sorra, vagy rokonairól rögtönzött meséket, bámulatos képzelőereje sodrásának erejét csak később méltányoltam igazán, hisz hol volt még akkor az űrutazás, mikor anyám mesehősei számára régen nem volt probléma a lábolható levegő, vagy a valami golyóba belehelyezett és űrbe kilőtt bosszantó városi figura, atyafi vagy ismerős. Anyámtól értesültem, saját meséjéből, hogy a boldogságnak gyűrűje van, le ne lopják a kezemről, ha egyszer én is viselhetem, mert akkor örökre elveszítem a derűt és biztonságot. Azt is tőle hallottam, figyeljek az erdőben, mert van muzsikáló fa valahol, felgördülő ajtókéreggel, amelynek rejtekében ellopott szívemet aranydobozban őrzi egy törpe. Anyám tenyerében forgatta a mindenséget, és a színek ezerszeresre gazdagodtak szavai nyomán, nélküle nincs Tündér Lala, se Sziget-kék vagy Bárány Boldizsár. Az olvasóktól riadtan könyvelek el egy-egy visszajelzést, mert tudom, nem nekem szól : anyám hajdani szavának adok csak hangot a szerkezettel, mikor a gyerekekhez beszélek, s ha szállok, az ő letört szárnyai segítik a mondanivalót. Ha ezen a téren kinyílt volna előtte a pálya, a nagyvilág gyermekkönyvtárát gazdagíthatta volna, de kéziratai útnak indítását apám vállalta, aki közelében a legtényszerűbb realitás is füstté vált, személye és mozdulata eleve elriasztotta bármilyen siker lehetőségét. Maradtak hát kéziratban a mesék, papír és az én emlékezetem őrizték meg Borka boszorkányt a falra rajzolt karikákkal, amelyek nyomán a vályogból megindul és csepeg, csepeg a vályog mögé tárolt ember vére, amely azonnal pillangósereggé izmosul. Anyám látta, amit elképzelt, de tudta velem láttatni ugyanezt, élete sok buktatóján átsegítette saját mondatainak varázsereje. Milyen lett volna költőnek, ki tudja, dédanyám széttépte a verseit, az egyetlent, ami megmenekült Gizella nagy-nagynéném holmijai között, beledolgoztam a drámává alakított Régimódi történet egyik felvonásába. Azt már nem érte meg, hogy hallja is, micsoda úrfelmutatási némasággal felel a közönség színházi változatba applikált költeményére, amelyben elmereng mint hajdani fiatal lány, élt-e ő egyáltalán valamikor, vagy csak képzelte, s ha igen, mi volt, mi lehetett eredetileg : madár, bokor, játszi gyerek, úrinő, remete? És ha élt csakugyan már egyszer, miért került sorsába annyi szinkópa, és hol csúszott el ő maga, a glissandón,[2] hiszen szinte mindig tilos volt számára a pedál. Milyen árva lehetett szegény, milyen elnyomott, szomorú, míg Rickl Mária házában egyre csak kutatta, találgatta ellopott élete színtereit. Ha anyámról szólok, mindig meghatódom és elszomorodom, mert mindent, amit tudok és életemben létrehoztam, az ő tehetségéből örököltem, és mindent neki kellett volna megkapnia, amivel az élet engem megajándékozott. Egyébként felnőttként is rögtönzött mesét nekem, akkor csak néztem azt az emberi-írói csodát, aki volt, én megszabtam a témát és ő rögtönzött, indult azonnal a perc szülte történet, a kész, menet közben komponált remeklés. Anyám holtáig mesélt, nagyobb hozományt, mint a mesemondó képességét nem adhatott anya a gyermekének, mint amit én tőle örököltem.

Apám velem adott kincse más volt, ő alám dúcolta Európa tartóoszlopait, az antik kultúra világát, az ókor nagy családregényeivel, a klasszikus eposzokkal, a pogány istenek történetébe itt-ott beleszőtt egy-két adatot a keresztény mitológiából, az üdvtörténet eseményeiből, ez utóbbi, mint később kiderült, nem volt szerencsés, de ezt akkor még rejtette a jövendő. A klasszikus ismeretek átadása az Ágyai Szabók családi tradíciója volt, apám, fia nem lévén, lányát részesítette ugyanabban az oktatásban, amivel őt nevelték. Még nem voltam három, mikor elkezdett eligazítani a tudományok nyelvében. Grammatikát nem tanultam tőle, csak szavakat, azok könnyen rögzültek, apám az ablakra mutatott, azt mondta, fenesztra, ismételjem, ismételtem : fenesztra. A székre mutatott, kérte, mondjam, szella, ezt is mondtam, ez is rögzült a magyarosított igealakokkal együtt. Megyünk ambulálni? – kérdezte, és rögtön felfogtam, szokott sétájára invitál, persze hogy mentem ambulálni vele, és vidám jelzéseire, nézzek csak az égre, szép idő van, nyár ugyan, de a szol, a nap non ardet, nem perzsel. Télen a fogalom visszatért, mikor rézcsipkés ajtajú majolikakályhánk hengeréhez simulva nagy boldogan közöltem, nem ardet, a csempe megfogható. Apám nem ismert tündéreket, mikor ő altatott, Mári dajkájától hallott históriákkal gazdagította világomat, a hajdani dajka meséiben több erőszakos cselekedet és borzalom volt, mint Arany összes balladájában, ilyen előképzés után, mikor már kifogyott a dajka történeteiből, a betyárhistóriákból és a szülőfaluját mosó Körös folyó víziszörnyeiből, rátért a nagy európai regényekre, az ókori eposzok részletekben való ismertetésére, elkezdte nekem mesélni a trójai háborút meg Odüsszeusz útjait. Mire évek alatt összes ókori ismeretét átadta nekem, kiegészítésképpen még ismertette az Aeneist is, hadd legyen ez a fura világ körülöttem még kerekebb. Életem sarkkövei lettek ezek az eposzok, hallatlanul érdekesnek találtam az eseményeket, izgalmasnak a szereplőket, meggondolandónak mindazt, ami egy emberrel élete folyamán történhet. Az Atreidák[3] családját úgy ismertem, mint a magam famíliáját, Oidipusz apámnál ugyan nem az anyját vette feleségül, csak a nővérét, de az is elég volt meghökkentő magyarázatnak arra, mi mindent találhatnak ki ártásunkra vagy javunkra azok a mi istenképünkhöz annyira nem hasonlatos ókori églakók. Bátorságot és nemes erkölcsi tartást is tanultam Antigoné révén, nem ajánlottam volna, hogy Kreón meglátogasson bennünket, bár Agamemnónt még jobban lenéztem, hisz micsoda apa az ilyen, akinek fontosabb a széljárás, mint a gyereke. Apám megpróbálta elfogadtatni velem egy hadvezér anatómiáját, de belebukott, mert megkérdeztem, hogy megölhetnek-e engem, ha őbelőle nem lesz soha polgármester, erre zavarba jött, aztán nevetett és megcsókolt, és szerintem hazafiatlan mondatot mondott : vesszen a flotta, nyerje meg más a háborút ! De nagyon jólesett, és honnan tudtam volna, minden kudarcának ez lesz a motivációja, inkább nem lesz polgármester, de ne áldozzák fel Iphigeneiát. Homérosznál Priamoszt sajnáltam, Kasszandra érdekelt, Hektórért, úgy éreztem, kár, Achillesszel viszont sajátságos viszonyba kerültem, mert először szembesültem speciálisan férfiproblémával, méghozzá olyan férfiéval, aki nekem személy szerint tetszeni tudna. A házasság, a szerelem gondolata valószínűtlenül hamar jelentkezett a tudatomban, hogy ez is familiáris jelenség, az okát fel nem fogott, de érzékelt fizikai vonzódás valakihez, akkor értettem meg, mikor apám összeállította családunk történetét, és magáról feljegyezte, hatéves korában erős szerelmi kívánkozást érzett nagynénje, a tizenhét éves fiatalasszony iránt. Gyerekként Achillesbe alighanem szerelmes voltam, ha nem tudtam is, hogy az vagyok, megviselt a probléma, ami elé őt állították, mégiscsak iszonyú, hogy választania kell : ha örök életű akar lenni, nem lehet a világ legendás hőse, ha viszont a halál mellett dönt, mindörökre megjegyzik a nevét. Ilyen férfit kértem magamnak a jövőben, ilyet, akit végzete bonyolult helyzetbe kényszerít, ilyen lett a később életembe lépő Vörös Pimpernel is, az Achilles-szindróma új jelentkezése. Jókai reformkorvilága Szentirmay Rudolffal végképp meggyőzött, csak Posa márki-szerű hőshöz mehetek majd feleségül, vagy bonyolult életútú, nagy ügyért veszedelmet vállaló személyiséghez. Apám meséiből megtanultam, Helénával – ha látnám – ne álljak szóba, de Pénelopét vagy Hekubát szeretni kell. Mesélő hangja elcsalt Knosszoszba is, a Thészeusz-mondakört is megismertem. Homérosz után jött Vergilius, az Aeneisszel már nem volt sikere apámnak, a Creusa-epizód disszonanciáját gyerekként is kétellyel fogadtam, Maecenas és Octavianus irodalompolitikai buktatói megértéséhez pedig még érnem kellett, időbe telt, sok évtizedbe, mire megfogant bennem saját magam életrajzi regényeként egyetlen hiteles története, regényem, A pillanat. Szokatlan ókori műveltségem egyébként nem volt mindig hasznomra, sem iskolás éveimben, sem a vesztes háború utáni rémuralom alatt, Rákosi idejében a latinos kultúra ellen ágáló zsdanovi tanon felnőtt kritikusok azzal vádoltak, a marxizmus előli öntudatlan menekülésem miatt lettem az egyetemen latin szakos.

Mikor apám észrevette, magam gyártotta verseket kiabálok, elkezdte a poétika oktatását is, s módfelett élvezte. Bizarr szavakon gyakoroltatta a verslábakat, „egy hosszú, két rövid, úgy hívják, daktilus, van rengeteg rokona, ha megfordítod és a rövid szótaggal kezded, anapesztust hallasz, mondd utánam : bácsika, jó cica, rókafi, Pó vize, egy hosszú, két rövid, két rövid, egy hosszú. Figyelj, ismételd : Ifi szép, szép Ifi. Persze hogy felismered, jó a hallásod, majd segít a füled.” Mikor megtanultam, ami aznapra lecke volt, jutalmul kaptam egy jambust vagy pyrrichiust. Elbűvölő korszak volt, bár a Szabók és Jablonczayak egyaránt némi idegenkedéssel néztek rám, ha az utcán véletlenül összeakadva valamelyik általuk kimondott szót villámgyorsan áttettem verslábbá, és az arcukba kiáltottam. „Nincs Istentől” – mondta Kálmán bácsi, akit többször megpróbáltam meggyőzni arról, hogy keresztneve Spondeus, vádnak érezte és gúnynak, feldühítettem vele. Voltaképpen igaza volt, civil fülének természetellenes élmény lehetett, hogy egy kisgyerek poétikai meghatározásokat kiabál a debreceni piacon. Később kiderült, civilnek igazán nem számítható pap nagybátyámat, Bélát egyenesen felháborítja friss tudományom ; első találkozásunk sok okból maradt felejthetetlen élményem. Nagybátyám egyházkerületi közgyűlésre érkezett, de akkor nem vett igénybe kollégiumi vendégszobát, amit általában szokott, öccsénél, apámnál akart lakni, engem csak csecsemőként látott még. Érkezése idején én már ismertem a betűrímet is, apai segítséggel összeállítottam istenhozott gyanánt egy csupa b hanggal kezdődő sort, mikor megérkezett, ahogy a küszöbön átlépett, elébe toppantam, rákiáltottam, „Áve, pontifex !”, aztán mikor láttam, hogy értetlenül néz rám, rákezdtem szavalni a köszöntésére összerakott verssort : „Béla bátya bánja beteg békája bús brekegését. Fak rámán szánám fore !” A záradék mondatot apám tanította meg, persze ismertette, mit kiáltok : a bácsi gyógyítsa meg azt a beteg békát ! A hatás váratlan volt és heves, pap nagybátyám felháborodott. Én tapsot vártam, gratulációt, valami megérdemelt elismerést, ehelyett a vendég saját eszköztáramból keresett választ, nem csókolt meg, apámat sem ölelte át, hanem ő is visszatért a hajdani köröstarcsai tanulószobába, ahol minden fiút egyformán készítettek fel a káplánok és a nevelők, és jó hangosan, annyira hangosan, hogy anyám, aki az éppen lázas Cilit őrizte a nagyszobában, besietett a hangjára, azt kiáltotta az arcomba : „Bűngyártó butaság bénító balga beszéded, sztultisszima sztulta !” Apám elpirult, én csúnyán néztem rá, miféle válasz és mi a sztulta, nem ismertem a szót. „Kvid id sztulta?” – kérdeztem tőle ingerülten, apám rám szólt : taceász, hallgassak. Dehogy hallgattam, megint megkérdeztem, mi az az új fogalom, amit nem értek, „dik latine, intellego” – mondtam a nagybátyámnak, ami túlzás volt, mert csak szavakat ismertem, a nyelvtan oktatását apám ráhagyta a még nem látogatott iskolára, néhány igét ugyan ismertem, de ragozni nem tudtam volna. „Kvid id eszt? – mennydörgött istentiszteleti hangján a nagybátyám. – Eszt hülye, makutyi, tökfej.” Megállt keringésében a világ : engem magasztalás helyett leostobáztak. Anyám arra lépett be, hogy ordítva tiltakozom : „Ego non, tu sztulta, lokvor lingva, latro !” Apám mechanikusan, azonnal javította a hibát, rám kiáltott : „ő férfi, non sztulta, sztultusz”, mire ráeszmélt, hogy a nyelvtani egyeztetés kedvéért már meg ő mondja ostobának a testvérét, a lánya meg lebitangozza, nem tudott többet szólni, de nem is lehetett, mert váratlan papi dikció kezdődött, részint a pokol szülte porontyról, aki nagybátyját gazembernek, latornak titulálja, részint apám sajátságos nevelési elveiről, amelyek a kárhozatba vezetnek. Anyám alig tudta elvenni nagybátyám vállon vihető hímzett útitáskáját, leültetni, rábírni, hogy ne haragudjék már a szeretettel előkészített vendégköszöntő félresiklása miatt. Pap nagybátyám megszégyellette magát a kiabálásért, sógorasszonyát mindig szerette, a baj velem volt, mert egyáltalán nem úgy néztem rá, mint egy megszégyenített kislány, hanem mint valaki, aki pillantásában ott a steril felháborodás és a hideg gyűlölet. „Ecce malefica” – fordult a vendég öccse felé, ezt a szót nem ismertem, de nem méltattam már arra pap nagybátyámat, hogy megtudakoljam, mit jelent, anyámhoz húzódtam, mint mindig, ha azt éreztem, igazságtalanok hozzám. „Kit nevelsz te ebből a lányból, Elek? – kérdezte a vendég, és akkor már aggodalom érződött a hangjában harag helyett. – A karján nincs baba, se a földön játék kockák, fakarika, hol a főzőedényke, bögre, kisseprő, valami gyermeki, emberi?” „Sehol – mondta anyám, és parányit elutasító volt a hangja –, én játék állatokat varrok neki, meg könyvekkel babrál, neki más a szórakozása, mint a vele egykorúaknak. Cilit, a másik lányunkat nagyon fogod szeretni, Béla, az most is a babáját öleli, ágyban tartom, csupa nátha, mandulagyulladása van. Egyébként Magdolna a te unokahúgod, Béla, és hozzátok hasonlít, leginkább boldogult édesapádhoz, aki mindig latinul felelt a királynak, ha az németül kérdezte.”

Nagybátyám nem csillapodott, leült és megint öccséhez fordult, újra csak szidta, azt magyarázta neki, istenkísértés volt latinra fognia engem, mert ki vesz feleségül egy böjti boszorkányt, aki köszönés helyett alliterál és ókori nyelven ordít? Már csaknem helyreállt az egyensúly, mikor felfogtam, megint belém szúrt, ezúttal másik kényes pontomat találta el, jövendő házasságomat, hiszen mióta az eszemet tudtam, mindig férjhez akartam menni, és lehetőleg azonnal. Nekem ne akadna férjem, és én böjti boszorkány vagyok? Hát ő kicsoda, csak nem képzeli, hogy Isten embere, na, szép kis lelkész ! Sajnos nem csak gondoltam, arcába visítottam felháborodásomat, nagybátyám kicsit hallgatott, láthatólag fékezni kívánta a benne támadt indulatot, és nem támadó, inkább érdeklődő hangon azt kérdezte apámtól, voltaképpen milyen jövőt szánt nekem, hogy megkezdte egy leendő táblabíró nevelését. „Kvid id eszt, táblabíró?” – kiáltottam rá, nem értettem, már megint mivel sérteget, mi az isten csodája lehet a táblabíró? Amúgy is felháborodott és tanácstalan voltam a félresikerült vendégfogadás miatt, de hogy nem értettem az új sértést, megismételtem a kérdést még erősebb hangon, akkor a fivérek, mintha utasították volna őket, egyszerre válaszoltak, azt kiáltották, „asszesszor tabulé”, aztán rémülten elnémultak mind a ketten, s egy pillanat múlva egymás nyakába estek, úgy hahotáztak.

Anyám látta, a felhő elvonult, visszament a beteg Cilihez, nagybátyám meg, mikor kinevették magukat, megint apámhoz fordult, én meg újra rákiáltottam : „Explikáre, kvid id eszt asszesszor?” Tisztességes felelet helyett megint ingerült lett, azzal vádolt, még megölöm a szememmel, megfőzöm délig, hogy megehessük ebédre. „Non szum práva femina, sztultusz !” – kiáltottam az arcába. Apám megint javított, „itt sztulte kell, Magdolna”. Nagybátyám ebbe belesápadt, hát még mikor tovább ordítottam : „Non szum práva Kolhiszban, non tu ciba !” Igazán nem volt elegáns latin szövegem, gubancos, ragozás nélküli, de megértette, hogy nem ebédeljük meg, én ugyan meg nem főzöm, nem vagyok én züllött kolhiszi nő. Elképedve ismét apámhoz fordult, és megkérdezte, csak nem mesélte el nekem Medea történetét is, apám arca felragyogott, és közölte, nemcsak ezt a mítoszt ismerem, de szinte valamennyit, ott az ókori mesevilág a kisujjamban, esténként, mikor az altatás másodnaponként ráesik, mitológiával is szórakoztat. „Gratulálok – mondta pap nagybátyám keserűen –, ecce Maria Medea de genere Ágyai Szabó.” „Non Medea, Magdaléna – kiáltottam rá megint – taceász, sztultusz !” „Sztulte – mondta szomorúan az apám. – Itt már sztulte, mert vokatívusz.” Nagybátyámnak akkor már felháborodásra se telt az erejéből, később mondta el, nem merte megkérdezni apámtól, tudom-e netán, ki volt a négy evangélista, vagy a tanítványok, hátha kiderül, nem. Legyintett, váratlan szavakat mondott, melyeket sose használt apám, az arcomba vágta „apage satanas”,[4] hát ha apage, csak apagáljon, kit érdekel ! Én már nagyon untam a jelenlétét, de pap nagybátyám nem békélt, megint oktatni kezdte apámat. „Ez nem okos, öcsém – mondta neki –, ha megtanítottad a mitológiára, ismeri a világ minden bűnét.” Apám arca kipiroslott, azt felelte, ha az Ószövetséget meséli el, abban is történik egynéhány meglepő dolog. Nagybátyám hosszan, majdnem szomorúan nézett rám, és megint csak a történteket bolygatta, azt kérdezte apámtól, gondolt-e arra, hogy ki szeretne majd egyszer engem feleségül venni, és ha nem leszek táblabíró, legyek talán színésznő, mert úgy tudok visítani, mint Jászai Mari.

Anyám arra futott vissza, hogy akkor már toporzékolok is, nem csak ordítok, hiszen életem legnagyobb várható eseményét, házasságom lehetőségét vonták kétségbe. „Non asszesszor – visítottam –, non színésznő”, apám azt mondta halkan, aktrix, „kém leszek, spekulatrix, bejelentettem már régen, ki tudná jobban, mint apám !” Azt hittem, nagybátyám leesik a székről. A szoba légköre most hűlt ki csak igazán, anyám nem értette, mi történt megint. Apám úgy érezte, megsértették, átlépték szülői kompetenciáját, ahhoz, hogy mit tudok, mit nem, és hogy ebben neki mi a szerepe, igazán nem lehet beleszólása egy gyermektelen papnak. Tulajdonképpen fáradtak lettünk valamennyien viszonylag rövid idő alatt, hirtelen nem foglalkoztatott többé, inkább untatott nagybátyám kifogásáradata, nem törődtem semmivel, ordítson a nagybátyám, amit akar. Anyám a váratlan csöndre visszatért Cilihez, nagybátyám meg maga is érezte, nem nevezhető szerencsésnek az első találkozás egy új családtaggal, öccse egyetlen gyerekével. Megrestellhette indulatát, valami átvezető gesztust keresett. A hímzett táska mellett volt egy kisebb kézipoggyásza is, egy hosszúkás, szépen becsomagolt doboz, azt érkezésekor apám kikapta a kezéből és letette a zongorára, nagybátyám ezt a bontatlan skatulyát kereste meg. Gonddal kibontotta – ez is milyen családi szokás, minden Szabó ezzel él haláláig –, gyöngéden és sérülés nélkül lefejtette a burkolóját, és akkor a doboz elárulta titkát, játék baba volt benne, nyilván a nekem szánt ajándék, amelyet az érkezés sűrű percében elfelejtett átnyújtani, később meg alighanem nem is kívánt, de most jó megoldásnak kínálkozott. Szép, kifejező, békítő mozdulattal tartotta felém, apám a háta mögül gesztikulált, tessék átvenni, megköszönni, térdemet behajtani, engedelmeskedtem, de forrtam az indulattól. Játék babát nekem? Csak állat érdekelt, élő vagy ábrázolt, és persze könyv, kinek kell a baba? De azért pukedliztem, éjsötét arccal, és látszatra minden rendbe jött.

Persze másnap, mire a Mezőhegyesre vivő vonat beállt, a baba már rég megfutotta, be is fejezte otthonunkbeli pályafutását, de hát honnan tudhatta volna ezt a nagybátyám, aki szerencsére nem kereste többé az ajándékát, mert mennie kellett egész napos egyházkerületi gyűlésre, és nem láttuk még étkezés idején sem, én meg, ahogy kilépett az ajtón, már osontam is a zsákmánnyal ki a kertbe, dolgoztam a földdel becsületesen, jó mélyre ástam a kisásómmal, és eltemettem a babát. Apám elkísérte fivérét a Kollégiumig, ahol az összejövetelt tartották, ez mindig súlyos negyedóra volt mindkettőjüknek, mert nagyapám szónoklat közben egy ilyen gyűlésen halt meg születésem előtt tizenöt esztendővel. Ki tudott volna ilyen emlékkel terhes napon velem vagy a babával foglalkozni? Anyám, aki távozása után a vendégszobát rendezgette, a babának csak a dobozát fedezte fel, eleinte nem nyomozott utána, csak jóval később, amikor meg is találta, csak kivárta, míg érdemes megemlítenie.

A vendéget vacsoráig már nem is láttuk, enni akkor se kért, evett a tápintézetben – ahogy nevezte –, a Kollégiumban a többi lelkésszel, de az este folyamán már nem foglalkozott többé hiányos vagy túl gazdag neveltetésemmel, engem meg anyám bölcsen ágyba parancsolt. Hol volt akkorra már a baba, amit nekem ajándékozott, nyugodott a csöndes temetőben, szemét lezárta a halál, ahogy a János vitéz színpadi változatából megtanultam, én meg az esti mesét várva színezgettem, holnap eltűnik, megy vissza lópapnak Mezőhegyesre, úgyis tudom, hogy kocsisoknak prédikál, meg lótenyésztőknek, esetleg talán lovaknak is.

Egyébként másnap reggel mindenki úgy tett, mintha nagybátyám a hajnali gyorssal érkezett volna meg, egy pillanat volt csak veszélyes, mikor anyám meghallotta, hogy a szép békét magával vinni akaró rokon aziránt érdeklődik, szeretem-e az ajándék babát, és hogy töltötte a kedves jószág az éjszakát. Anyám szeme megrebbent, én meg derülten közöltem, ami igaz volt, a szép babát nem szabad megzavarni, még alszik. A vonat már régen elhagyta a debreceni pályaudvart, mikor anyám suttogó szava megkérdezte tőlem, hová sikkasztottam el Béla bácsi ajándékát. Sose hazudtam, elmondtam, ami történt, a baba nem kell, eltemettem, más nem látta, egyébként nemcsak mert sose babázom, de minek, nekem semmi se kell ettől a nagybátyámtól, aki míg itt volt, csak gondot okozott mindenkinek. Anyám kicsit várt a válasszal, aztán megkért, mutassam meg neki, hol a sír, mert nyilván nem volt temetési szertartás, az udvariatlanság, ő majd elvégzi, ami szükséges. Megmutattam neki, mihelyt hazaértünk a nagyállomásról, ott volt a kis halom az ecetfa alatt. Sokkal később tértünk vissza arra, mi történt ezután, akkor sem megfelelő idő nem volt, sem lehetőség. A szertartást nem kérdeztem, nem érdekelt nagybátyám ajándéka, amellett egyáltalán nem éreztem bűnösnek magam halálában, anyámtól tanultam, lomot nem gyűjtünk, a baba lom volt. Nem foglalkoztam volna az eltemetett áldozattal sem, ha a szomszédék kutyáját nem érdekli a frissen ásott föld, és persze minden, ami a számára élettani tekintetben fontos ecetfa alatt történik. Ám láttam, hogy Szamuráj – így hívták a szomszédék kutyáját – estére már szétrúgta a tulajdonképpen nagy munkával és gonddal létrehozott halmot, a föld összevissza, göröngyökben szerteszét szóródott, maga a sír, mint a Krisztusé, üres. Itt megint zavaros gondolatok következtek, mert nem mertem hinni, hogy a baba feltámadt, de akkor hol van? Szamuráj szája, környezete sem utalt a halottra, az a kutya mindent látványosan cselekedett, amit talált vagy előkapart, undorító dögöket is, mindig a lakásokba vitte be. Nem Szamuráj dolgozott itt, csak akkor ki? Aztán este, Béla nagybátyám elutazása estéjén az is kiderült. Anyám mondta el. Szavai nyomán olyan szilárdnak éreztem különleges világunkat, mint nem sokszor hasonlíthatatlan életünkben.

Jablonczay Lenkét katolikus lévén, mint elvált, majd egy protestánshoz ismét férjhez ment asszonyt egyháza nem engedte a szentséggel élni, vallási tekintetben még születésem előtt megegyeztek, hogy hitbéli irányításom református apámra marad, aki reverzálist[5] kért tőle arra az esetre, ha lánya születnék. Vallásom lényegét, jelentőségét, a hittörténetet, bizonyos részeit mind apám révén sajátítottam el, de a kiegészítő erkölcstan és morális irányítás anyámnál maradt : a szennyet nem tűrő magatartás elengedhetetlenségét és a gyalázatot élete árán sem vállaló meg nem alkuvás fontosságát tőle tanultam.

Cili, említettem, beteg volt Béla nagybátyám látogatása napján, nem az övé mellé állított ágyamban aludtam a saját szobánkban, hanem a szülők hajdani közös hálójában, a hitvesi ágyban. Jablonczay Lenke ezen az estén udvariasan megkérte apámat, függesztené fel erre az egy estére a trójai háború és egyéb belvillongások történetét, mert mese helyett ma kivételesen ő kíván valami másról beszélni velem, mert rövidesen előkészítő iskolába kerülök, emberek közé, és némi irányítást mégiscsak illenék valakinek adnia ennek az ide-oda sodródó, fékezhetetlen vizekre merészkedő csolnaknak, aki a lányuk. Apám szó nélkül saját szobájába indult, ahol aludt, nem néztünk egymásra, mikor később visszatért jó éjszakát kívánni, megkérdezte anyámtól, most imádkoztasson-e, vagy később.

– Ma én fogom imádkoztatni – felelte anyám, máig hallom hangja csendes zenéjét –, ne féljen, nem tanítom másra az imában sem, mint amit a felekezete megengedne. Jó éjszakát !

Apám kiment, mi kettesben maradtunk, anyám nem feküdt le, ült mellettem és várt. Percekig nem történt semmi, aztán végre levezette tudatom a nap feszültségét, sírva fakadtam. Akkor ölelt csak magához, és úgy beszélt hozzám, mint mikor súlyos beteg voltam, és a kezelés valamelyik fájdalmas részletére akart előkészíteni. „A világ sokféle – mondta anyám, olyan csendesen, ahogy a kertünkben a gallyak zizegnek –, ha életben akarsz maradni, sok tekintetben engedékenyebbnek kellene lenned a világhoz, amibe születtél. Nem azonosnak vele, csak hasonlóbbnak. Református vagy, nem háboríthatod fel pap nagybátyádat ostoba hencegéssel, és nem kelthetsz benne gyanút, mintha apád csak mesével tartana, és nem tudnád elmondani neki a miatyánkot. Amit ma itt produkáltál, nem csak a te bűnöd, többeké – jelentette anyám szavait a szobánkból az ajtórésnél hallgatózó Cili –, még az enyém is, de apád sem akart rosszat, csak nem volt lehetősége megmagyarázni Béla bátyádnak, aki ma látott téged először. Ha tisztességesen fogadod, nem retten meg jövendőd miatt, de játszottad a sztárt, számodra minden színház, ahol te vagy a bonviván és Cili a primadonna. Ne szégyeníts meg bennünket, mert ma apád is, én is megszégyenültünk miattad !”

Én megszégyenítettem valakit? Ez nagyon fájt. Olyan szép alliterációval köszöntem neki, és hogy lettem volna én ma a főszereplő, mikor mindenki előtt csak oktattak és sértegettek? Sose tűrtem, ha kételkedtek bennem, anyám tudta : ha szidnak, hideg gonosszá torzulok, nem bűnbánóvá. Másképp folytatta akkor is. Mint Nagy Sándor tetemét az alexandriai üvegkoporsó, konzerválta a perceket, foglalta össze a hallott mondatok lényegét Cili. „Senki sem akart megsérteni – folytatta anyám –, csak a nagybátyád nem tudott hova tenni, mert másokat másképpen neveltek a lányaik közül, és engem is és a Jablonczay lányokat is másképp. A latin holt nyelv, nincsenek istenek, csak Isten, te meg úgy számolsz Jupiterrel, Merkúrral, mintha élnének.” Én azt feleltem – mondta sokkal később Cili, aki kétségbeesetten fülelt lázasan és mezítláb, hogy tudhassa, mivel kínoznak, mert Cili holtáig, ezer kilométerre tőlem is megérezte, ha valami rossz ért –, az istenek igenis élnek, csak azokat sem lehet látni, mint Jézust. Akkor anyám arra kért, hogy csak akkor álljak ki a porondra, ha az igazságért indulok harcba. „De hisz azt védtem – feleltem neki –, Béla bácsi nem ért semmit, és ne jöjjön többé ide, mert nem szeretem !” „Észrevettem – hallotta Cili –, mert nem látom a babát, amit kaptál. Hol a baba?” Azt feleltem, már alszik, lefektettem aludni. Ott alszik az ecetfa alatt. Cili azt mesélte, majdnem elájult, mikor azt hallotta, hogy anyám azt kérdezi a régi selyempuha hangján : baltával ölted meg szegényt, mert csupa vágás? „Nekem ne adjanak babákat – feleltem ingerülten –, Béla bácsi nem hozott se csokoládét, se könyvet !” Cili aztán sokáig nem hallott semmit, csak a némaságot figyelte, úgy megrémült attól, amit megtudott, hogy nem mert visszamenni az ágyba, sokáig állt és vacogott, míg újra meghallotta anyám szavát : – Egyszer még kisírnád szegényt, a könnyeiddel mosnád tisztára. Nem félsz, hogy sose lesz gyereked, Magdolna? – Én azt mondtam, nem. De sírva mondtam – emlékezett Cili. – Isten neked adott valamit, amivel most még nem tudsz mit kezdeni, és amiről még én sem tudom, áldás-e vagy az ellentéte. Önhitt vagy, holott csak apádat utánozod, műveltnek látszol, pedig egy hotelportásnak is kell hogy legyen nyelvérzéke és memóriája. A baba már nincs a földben, nem a kutya ásta ki, ismerem a rejtekhelyeidet, letisztogattam valahogy, csak összehasítottad, de még javítható, majd odaajándékozzuk valakinek, aki megbecsüli. – Cili még mindig állt. Aztán újra anyám beszélt. – Próbálj meg belém kapaszkodni, kislányom, mert inog a talaj alattad, nem tudod, mi vagy, ki vagy, színész, táblabíró, kínai herceg felesége, kém. Egyik sem, egy kisgyerek, akit megpróbáltunk boldoggá tenni, de nem számoltunk azzal, hogy nem csak a tested kicsi, az eszed is. Soha ne halljalak még egyszer így ordítani, ismerj mértéket és alázatot ! Most még senki vagy, és ha ilyen maradsz, mint ma voltál, senki is maradsz. Két ember füstté vált ígérete. Minek készülsz valójában a sok esztelen ötlet közül, gyilkosnak? Mert ma öltél.

Cili szó szerint idézte ezt a mondatot később, és hosszasan elemeztük, mert nem volt eléggé érthető. Aztán Cili szerint anyám elénekelte azt a dalt, ami nálunk a családi egyezmény szerint azt jelentette, nem haragszik már senki, és akkor imádkoztam is, ezúttal ő diktálta, azt kellett mondanom – hallotta Cili, mert én alighanem túl kimerült és álmos voltam, így emlékezetem nem őrizte meg –, Ments meg engem, Uram, a kevélységtől, és te vezesd minden léptemet ! – Cilit megrázta ez az éjszaka, engem, utóbb kiderült, aligha, mert tökéletesen kilúgozódott belőlem reggelre, s mámorosan vettem tudomásul, hogy Béla bácsi elment, s nem nyomozott a baba után. Előző esti könnyeimmel csak idegeim és dühöm jelezték, nem bántam meg semmit. Nem adtam anyámnak igazat, csak nem akartam vitatkozni vele. Úgyis kém leszek, nem táblabíró, és színésznő sem, bár ez még kétséges, mert a színpad nem akármi. Spekulatrix, az való nekem. Engem ugyan meg nem talál senki, de ne is jelezze, hogy ilyen módszerrel szereztem vissza Erdélyt ! Mit idegeskednek örökké?

2
A trianoni árva

Mondtam már, pap nagybátyám emlékezetes látogatása idején Cili nem volt a szobában, hivatalosan nem lehetett tanúja semminek, csak amit hallgatózó füle később közvetített. Már kikászálódóban volt a mandulagyulladásból, de még közös szobánkban feküdt, hiszen ha Béla bátyám érkezésekor ő is ott van, karján az elmaradhatatlan baba, vagy kosárka, vagy életének bármelyik kelléke, a szigorú pap nemcsak velem, unokahúgával, de öccse fogadott gyermekével, egy szabályos kislánnyal találkozik, sosem válik majd fél napon át olyan feszült-hideggé a hangulat. A színpadon kezdetben csak ketten játszottunk apámmal és pap nagybátyám szemében mindketten megbuktunk, ha irgalmasan úgy tett is, hogy elfelejtette csalódását távozásakor. Életem minden fontos szereplőjének van a tudatom mélyén valami hívószava, amelynek hallásakor vagy olvasásakor személy áll a fogalom mögé, a férjemet visszahozza minden könyvesbolt, apámat egy mitológiai hős neve, anyámat egy töredék dallam Chopin, Cili hívószava ez : Trianon.

Az a több sebből vérző, eszméletét hosszú ideig vissza nem nyerő, minden tekintetben sérült gyermek, akit már az új határon belül találtak meg, s akit menekülő szülei holttestei takartak, trianoni árva volt, egy a háború mindenkijüket elvesztett kiskorú áldozatai közül. Mikor a Nemzeti Árvák Egyletét megalapították, a későbbi Revíziós Liga tevékenysége még csak ígérkezett, ám az árvaház nagy épületének azonnal hangsúlyt adott különleges társadalmi fontossága. A közvélemény nem ok nélkül állt a háború és a békekötés eltaposottjai mellé teljes segítőkészségével : amit az elkoldusodott országban még lehetséges volt, megpróbálta megadni nekik az emberségében sebzett jótékonyság. A kezdetben néma Bogdán Cecíliát viszonylag hamar sikerült azonosítani önmagával, a halott szülei ruháiban talált okmányok segítségével. Zentán született és ő is élete negyedik évében járt, mint én. Köröttünk ott botorkáltak a háborúból szürke, öreg arccal, sérült idegrendszerrel visszatért, alig serdült fiúk, soha mosolyra nem húzódó ajkú özvegyek, semmi fizikai tevékenységre többé nem alkalmas, lábuk, karjuk vesztett tört gerincű, székbe ágyazott megnyomorodottak, meg azok az élőhalottak, akik épp csak meghalni tértek vissza szülőhelyükre, mert a fogság úgy elgyötörte, hogy pár hónap múltán már vihették őket a sírba. Jártak körülöttünk ismerősök, barátok, akiknek fiait idegen földbe temették, s keserű irigységgel nézték azokat a boldog boldogtalanokat, akik legalább helybeli temető sírkövére borulva gyászolhattak, mert gyermekük nem egy olasz vagy galíciai tömegsírban pihent. Az elesettek fényképe többnyire a hosszú ideig fel nem nyitott zongora tetején állt, a mindig friss virágcsokron a kép mellett fekete szalag jelezte az örök veszteséget. A megrablott családtagok sóváran irigyelték azokat, akik halottukat visszakapták, s a szélbe kiáltották apjuk, férjük, fiúk nevét, aki nem köztünk pihenhet. De irtózatos volt az utcakép is. Mikor minket Cilivel sétálni vitt anyám, mi még láttuk a mustárgáz áldozatait, a reszkető fejű, lövészárokból kihalászott, mindig kísérővel botorkáló férfiakat, a politikai abszurdum, ami a háborúban és utána nálunk, velünk történt, olyan szemlélhető volt, mint egy nyílt törés. Az első világháború vulkánhomokját országra, városra, lakosságra szórta a történelem, s ha a gyerek csak valami szokatlanul nagy csapás megtörténtének gyanújával élt is, a felnőtt állampolgár tisztában volt azzal, hogy a világ cirkuszi kupolája trapézáról egy egész nemzetet sodort le a porondra a vihar, s a bukás nem bátorságunk hiánya volt, hanem valami szégyenletes összjáték eredménye, s akik beszéltek erről, azt is hangoztatták, a béke nem jött volna létre az idegenek politikai összjátéka nélkül. Gyűlöltem én valamennyi nem baráti nemzet fiát, a végzetes békekötés ránk hozta bánat egyszerre rögzült gyermekagyunkban az igazságszolgáltatás igényével és a jogos büntetés követelésével, ezért kezdtem meg én tervezett bosszúakciómat a nyugállományú, Debrecenben nyomorgó osztrák ezredes sértegetésével, aki életkora miatt nem is vett részt a háborúban, s épp itt telepedett le Graz helyett. Osztrák volt, tehát gyanús volt, nyilván gyűlölte Petőfit, bántotta Kossuthot, dátumok és helységek nevei egyszerre kavarogtak a fejemben, Segesvár vagy Versailles nem rímeltek egymásra, se Vilmos császár és Bem apó, de egyszerre jelentkeztek. Azt sem értettem, hogy lehettünk egy percre is szövetségesek a németekkel, akik osztrákok, mikor kivégezték Aradon a tábornokokat, és ha ők ketten egy nemzet fiai, akkor hogyhogy kétfélék. Kém is azért akartam lenni, hogy hozzásegítsem szegény hazámat a jóvátétel öröméhez, olyan szépen elképzeltem, az volt a szándékom, hogy mint kém, megközelítem Mihályt, a román trónörököst, csábító szépségemmel megőrjítem és addig bolondítom, míg el nem akar venni feleségül. Ő nászajándékként visszaadja nekem, illetve nekünk Erdélyt, ahová újabban már csak útlevéllel mehettünk nagyapám Gizella húgának odaát egy pillanat alatt magyarból románná alakított szőlőjébe, ahonnan mikor a bécsi döntés pár évre ismét visszacsatolja, egyszerre három város égését látom majd, az amerikai szőnyegbombázás alatt lángol Szatmár, Várad és Debrecen. Persze ezt még egyelőre csak a jövő sejti, én Mihály trónörökös megnyerésére készülök. Sajátságos, milyen pontosan felmérte gyerekagyam a fizikai csábítás lehetőségét, nem tudtam bizonyosan, mit vár egy koronaherceg egy kémnőtől, de valami fülledt izgalmat éreztem, és beleborzongott fejletlen testem is. Filmszínésznők pillantását gyakoroltam, egyébként minden érdekelt, ami színház, játék, alakítás. Kémnek lenni is csak szerep, ha némi kockázattal jár is. Kivihetőnek, abszolút reálisnak éreztem Mihállyal létesítendő kapcsolatomat, a kémek, sőt a főkém Mata Hari históriája közbeszéd tárgya volt akkortájt, a cselédek a hátsó udvaron tárgyalták mosogatás után a különös hősnő vagy kalandornő élettörténetét, helytállását, kivégzését, az eredeti ötlet alighanem Ilka néni, szakácsnőnk köréből juthatott tudatomig, a cselédlányok úgy döntöttek, a táncosnő nem bűnös, hanem honleány, lám, mi minden tehető a hazáért, ha valaki ügyes, csak aztán nem szabad engedni, hogy rajtakapják.

Cili, mikor jóval később morbid játékaink révén belekapcsolódott tébolyomba, amely Mihály megszerzésére irányult, azonnal felajánlotta, velem tart, segít. Ez sértett egy kicsit, mert nemcsak gyönyörűnek, de igen eszesnek is képzeltem magam, aki mindent elintéz. Cili ki is fejtette, mire gondolt : Isten segítségére az ügyben. Ő majd elmegy Mihályhoz, ha mégsem adná minden csábítás ellenére vissza Erdélyt, megmutatja, a Bibliában az áll, tilos lopni, és akkor Mihály megtér, és bűnét bánva mindent visszaad. „És ha nem?” – kérdeztem. „Akkor leszúrom egy nagy késsel” – felelte Cili, és árokpartinefelejcs-szemében nem mosoly ült, hanem józan elhatározás, egy jó keresztény honleány történelemfordító feladatának öntudatos felismerése.

Az ötlet, hogy én a haza megmentését ilyen általam addig nem ismert, csak gyanított női eszközzel is megoldhatom, tipikus jele volt az ország közhangulatának, amely sértett kétségbeesésében a létesíthető kiutat kereste Trianon után, a francia helynév jelszó lett, köznapi beszédünk eleme, s ha a nagyhatalmak, ha bárki, aki illetékes volt az első világháború lezárásában, értelmesen mérlegel, be kell hogy lássa, nincs itt elintézve semmi, elmetszettek egy szálat, ahelyett hogy elvarrták volna tisztességesen. Ez a történelmi korszak nincs befejezve, fiatal özvegyek, anyák kisírt szeme kér halottaik elvesztésére magyarázatot, és kettészelt tulajdonú és famíliájú családok keresik a megoldást innen és túl az esztelen határok meghúzására. Még nekem is, akinek közvetlen gyászt nem jelentett Trianon, gyermekemlékeim között az álom olykor visszahozta az utcán látott rémeket, akiket úgy tartottak életben, ahogy nem vállalható, csak a megmaradt fejet és végtag nélküli törzset sétáltatták ernyővel takart, sajátságos gyerekkocsiszerű taligán. A francia helynév gyakoribb szó volt a szájunkon, mint az, hogy cukor, csokoládét nem is ismertünk, déligyümölcsöt sem, egyszer, amerikai ösztöndíjas koromban, majdnem negyven évvel apám hajdani mondata után, Chicagóban bementem egy édességboltba, és megvettem egy aranypapírba csomagolt, gerezdekre bontható, alma formájú csokoládégömböt, annak a valamikori édességre éhes gyereknek, aki a húszas években voltam. A kirakat előtt egy hajdani emlék aktivizálódott hirtelen. Érdekes, mondta valaha az apám, a vesztes háború után hogy eltűntek a gerezdekre bontható csokoládé aranyalmák a boltokból, amelyeket a karácsonyfára aggattak a nagyszülei. Persze lehet, hogy valahol azért őriznek belőlük, és feldíszítik velük a trianoni árvák fenyőjét.

A jelzős főnév : trianoni árva közismert fogalom volt. Az összegyűjtött, család nélküli otthontalanokat messziről meg lehetett ismerni az egyenruhájukról, ott jártak a mi városunkban is, ahová egyesek kerültek, Cili is az volt, trianoni árva. Azzá válásának körülményeit apám sose mondta el neki, csak amennyit mindenképpen tudnia kellett, felesleges volt Cili amúgy is sérült tudatát részletekkel terhelni. Később persze közölnie kellett : a kislányt úgy találták a déli határon a demarkációs vonalon már innen, minálunk, halott apja-anyja testükkel védték meg a kétfelől rájuk záporozó golyók elől, ő fejsérüléssel és sokáig tartó memóriakieséssel élte túl a szülők pusztulását. Egyébként Cilit annak idején apám hozta a házunkba, és mikor szüleim adoptálták, felvette a Szabók ritka családnevét is, férjhez is apám karján ment, a gyerekkorunktól kedvelt verestemplomba, amely talán nem is az ő felekezete szerinti imahely volt, hiszen mikor a trianoni árvákat átvevő bizottság rendszerezte a talált gyerekek adatait, beszélni még nem tudott, felekezete megállapításának kísérletekor csak a hitágazatok szimbólumait mutatták meg neki. A kereszt után nem nyúlt, nem is vetett keresztet, a református imakönyv tetején lévő kehely rajzára viszont már rátette a kezét, nyilvánvaló volt, hogy ezek szerint protestáns. Szabó Cecília sérült fejében a szétzilált emlékekből ez az epizód sajátságos véletlenből megmaradt. Apám örült, hogy a saját lánya és az adoptált együtt járhat hittani előkészítésre, hiába született Zentán, Cili nem óhitű, még igazán szerencse, mert akkor hogy oktathatná a mi lelkipásztorunk, velem együtt. Amikor egyszer ez az epizód szóba került, fogadott testvérem elkomolyodott, nyugtalan, majd érzékelhetően zavart lett. Nem értettem az okát, félrehívott, és megmagyarázta. Dódi – így hívott egész életünkben –, suttogta, én nem azt mutattam, azaz én nem mutattam semmit, semmi vallásosat, erre kivételesen emlékszem. Azt láttam, pohár van a fedelen, és szomjas voltam, vizet szerettem volna inni. Sohasem mondtuk el apámnak, anyámnak sem, akármi hitűnek született is Cili, a kálvinisták kátéját tanulta.

Apám, mikor megnősült, szőke lánygyereket kért a feleségétől, az barnát szült neki, s több gyereket már nem is akart, pedig apám vágyott a vidám nyüzsgésre, tizennégyen voltak ők testvérek a köröstarcsai parókián. A Központi Trianoni Árvabizottság debreceni képviselőjeként olykor értekezletre hívták fel Pestre, ahol a központ működött, mikor azon a bizonyos örökre emlékezetes napon felutazott, nem hitte volna, hogy sok teljesületlen kívánsága közül egy most váratlanul teljesül majd. Lefolyt az értekezlet, aztán a jelenlévők meg kívánták nézni az alighanem már alvó gyerekeket, apám nem hitte volna el senkinek, hogy mikor egy óriási, általános hálószobának kijelölt helyiségbe lép, egyfajta jóvátételt kap egy megtagadott, nagyon is emberi óhaj teljesülésével. A helyiségben párnákon, matracokon százfajta pokróccal, paplannal letakarva feküdtek az árvák, akiket akkorra már kikérdeztek az idegorvosok, képzett védőnők fürdettek, s a viszonyok lehetőségeit meghaladó minőségű koszttal is ellátták őket. Mihelyt hovatartozásukat vagy teljes árvaságukat kiderítették, és bebizonyosodott, hogy minden nyomozás meddő, mert nincs a talált gyermeknek olyan családtagja, akinél elhelyezhető, felekezeti hovatartozásuk szerint egyházi létesítmények árvamenhelyén helyezték el őket, onnan kerültek aztán az iskoláskorúak elemibe vagy felsőbb iskolába, a legkisebbeket meg átvették az óvodák. Ágyaik előtt ott volt az egyenruhájuk, szépen kiteregették a fekete vászon- vagy posztóöltözéket, amelyen szürke szalag piros hímzésű felírással jelezte, aki viseli, trianoni árva. Én láttam őket felvonulni, mert egy nagyobb csapat aztán városunkba került az ottani trianoni részlegbe, patyolattiszták voltak, igen ápoltak, egyforma ruháik miatt valóságos kis hadsereg, kétnemű Twist Olivérek egy nagy tömegtemetés után.

Cilit ebben a hálóteremben találta apám, ezerszer elmondta később, milyen volt : sérült fején kötés, haja alóla csapzott ki az arcába, ferdén gombolták rá a hálóingét, válla is sérülhetett, mert könnyű kötés látszott át a nyitott ingnyakon. Nevét akkorra már kiderítették, adatai közül azt a csekélyet, amelyet apja zsebében találtak, mikor a halott szülőket leemelték az ájult gyerekről, szintén, a kislány nyakán horpadt amulett volt, rajta betűk : Cecil, orvos házaspár gyereke lehetett, mert az apa zsebében ott volt hajdan budapesti egyetemen szerzett, Bogdán Ákos névre kiállított diplomája, az igazolványok a nevet is feltüntették – az anya ruhájában pár rosszul sikerült gyermekfényképet is leltek, néhány ékszerdarabbal, ez az igazgatónál volt letétben, majd megkapja az árva, ha megfelelő kort ér el. A család Zentáról menekült, az antant kijelölte kettős határon kétfelől lőtték a menekülőket, az igazgató úgy gondolta, Bogdán doktor nyilván nem akarta letenni a hűségesküt az újonnan létrejött ország alkotmányára, és hazaindult családostul az anyaországba, a zöldhatáron észrevették őket, és kétfelől lőttek rájuk. A szülők saját testükkel elöl-hátul pajzsként védték a kislányt, őket halálra sebezte a golyózápor, a kislány fejsérüléssel, tudatkieséssel és néhány könnyebb zúzódással, sebhellyel a testén megmenekült, de sokkos állapotban lelte meg a magyar határőrség, így került az Árvák Intézetébe. Cili anyját Szentiványi Teréznek hívták – anyja neve is megvolt a talált papírok egyikén –, a kislány maga Zentán született, ezek szerint magyar, de beszélni nem tud, vagy nem akar, csak két szót ismétel egyre, vagy azt mondja, Jadrán, vagy azt, hogy Dánica. Hogy aztán kik vagy mik ezek, megfejthetetlen egyelőre, emberek, állatok, nem tudni. Apám bámulta a néma, akkor már szendergő gyereket, szőke, homlokára csapzott fürtjeit, az angyal, akit sose látni, de olykor ott áll az ember mögött, azt mondta neki, ez a te teljesült kívánságod, ilyen szőke, ilyen néma, ilyen nyomorult. Apámat elbűvölte a szendergő, aki csak két fogalmat ismert : Jadrán és Dánica. Ezek a nevek egyébként számomra is kulcsszavakká váltak, megfejtésüket elvitte magával a túlvilágra szépséges gyerekkorunkkal együtt, mikor meghalt, megint csak ezzel a két szóval köszönt el az élettől.

Apám sose tudott ellenállni vágyainak, akkor azt érezte, gyönyörű csoda történt vele. Megszokta, hogy anyám soha semmi elhatározásának vagy olykor megdöbbentő vállalkozásának sem áll ellen, bejelentette, miután az ülésen szó volt az adoptálási lehetőségekről, örökbe fogadná Bogdán Cecíliát, ha összekészítik a szükséges iratokat aláírásra, elérik őt a debreceni városházán. Felnyalábolta pokrócostul a gyereket, és kocsit kért az állomásig. Cilinek nem volt semmije, csak egy öltöny árva egyenruhája, amit, mikor felrázták az álomból, átadott a védőnő. Elfészkelődött az ismeretlen férfi karjában. Apám közelében borjú nagyságú, őrjöngő szelindekek porban kúsztak, ha rájuk nézett, apám bejárt a fegyházba a dühöngő fegyencek közé a Werbőczy utcába, és csend lett. Mi volt a titka, nem tudom, de a gyerekek is úgy vonzódtak hozzá, mint az apjukhoz, ha akarta, csendre tudta bírni az elmeosztály ápoltjait, mikor hivatalból, mint szociális ügyekkel megbízott tanácsos, ellenőrzésre ment. Cili meg se moccant a karjában, aludt tovább, holott, mikor öltöztették, felébredt és ránézett, neki is elmondta nagy, titokzatos szemével arcába bámulva : Jadrán és Dánica, apám szorosan és óvatosan megölelte, vigyázott sérült homlokára. Semmi kétsége nem volt afelől, otthon anyám mivel fogadja, soha életében Jablonczay Lenke el nem utasítana egy árva gyereket, akkor sem, ha az nem trianoni árva, emlékül saját nyomorult kidobott kutyáéhoz hasonlító gyermekkora kezdeti idejére, mikor Rickl Mária a Régimódi történetből még nem a mosolygós vagy megértő, hanem a szenvtelen arcát fordította felé. Így is volt, holott apám tudta, arra sem telik reális jövedelméből, ami elkerülhetetlen, hogy rokonok segítenek az én ruházkodásomban is : érezte, nem lesz baj.

Anyám számtalan csodája között az egyik legnagyobb az az alkalmazkodási készség volt, amivel apám kiszámíthatatlan lóugrásait követni tudta a sakktáblán olyan körülmények között, mikor nekünk magunknak se telt semmire, mert a családfőnek valami ötlete támadt, amit kivitelezni óhajtott. Apámnak semmi érzéke nem volt a hétköznapokhoz vagy beosztandó fizetéshez, semmi szokványos követelményéhez az életnek, így kormányosként anyámnak kellett életünk hajóján állni a kormányrúdnál és irányítani valami elérhető kikötőbe : erre született, hogy képtelen helyzetek megoldását megtalálja. Jablonczay Lenke nem haragudott semmiért és megértett mindent, egy nem sikerült élet pótlási kísérleteit éppúgy, mint a számlakifizetés kényszerét, amit neki kellett előteremtenie a megcsonkított fizetés pótlására. Játék állatokat varrt, és eladta a babakereskedőknek. Eleven állatokat is tartottunk, kutyát, macskát már hozott haza az utcáról apám, így került hozzánk a kóbor Lalage macska és Tacitus, a vizsla, akik közül Cili érkezésekor már csak Lalage élt. De idegen gyerek most került hozzánk először, apám tudta, biztosra ment, ismerte az asszonyt, akit szeretett, érezte, nem lesz baj. Aki visított, mikor a lassú vonattal reggel tíz óra tájt megérkezett a holtra fáradt gyerekkel a karján Debrecenbe, az Ilka néni volt, ő teli jézusmáriázta a kertet. Anyám azt mondta, annál meghatóbbat, mint az úttól fáradt apámat, nem látott még, karján egy betegnek látszó kisgyerek, a férje nyúzott, kimerült, kicsit fél is, az arca egyszerre derült, egyszerre szégyenlős.

– Hoztam a barna mellé egy szőkét, ugye nem baj? – mondta anyámnak. Jablonczay Lenke egy kicsit hallgatott, aztán kivette a karjából az ismeretlen gyereket, s a szobából kikiáltott a rikoltozó Ilka néninek, csendesítette, majd kérte, sok vizet főzzön, hogy teli legyen a gyerekkád, s fűtsön is be. Hol volt még a húszas évek polgári lakásaiban folyó meleg víz, a mi házunk amúgy is műemlék épület volt, empire, kagyló formájú kismedencés, amelybe a főcsap halszájból vizet köpött.

Cili nem félt, csak nem értette, mi történik, az utat átaludta, valami nyugtatóval indították el Pestről, anyám azt mondta nekem, apám csak a szemével kért választ, ő meg vállat vont. Soha senki az apámnak nem tudott ellentmondani, volt benne valami alapvető, hihetetlen emberi tisztaság. „Ezúttal nem a teljes Shakespeare-t küldette haza – mondta nekem jóval később anyám –, sem az Encyclopaedia Britannicát, ezúttal egy árva gyereket hozott. Olyan emberi volt, olyan megindítóan tiszteletteljes, hogy megvert volna az Isten, ha aggodalmaskodom, miből pótoljam, ami most szükséges lesz. Nem érdekelt semmi más, csak a gesztus, apád gesztusa, az lehúzta a mérleg serpenyőjét. Mi volt itt mérlegelési lehetőség? Cili árva volt, mint valaha én, méghozzá trianoni árva.”

Én, ahogy később elmesélték, az érkezés pillanatában hátul voltam a kertben, valami macskaügyet bonyolítottam, s mint mondtam, apám érkezését Ilka néni észlelte, akit anyám megkért, hagyja abba a jézusmáriázást. Ilka néni meg, aki mindenkinél jobban ismert engem, ránézett óriási parasztszibilla pillantásával apámra, és ártatlanul, szelíden megkérdezte : „Ezek után mi lesz a mi gyerekünkkel?” A szülők egymásra néztek, Cili ébren volt, de nem értett semmiből semmit, szemmel láthatólag jól volt anyám karjában. Apám arcán megrándult az izom, mert persze ő is tudta rólam, amit kevesen, milyen elképesztően, milyen gyilkos indulattal féltékeny vagyok.

Mi lesz a mi gyerekünkkel, jogos a kérdés. Mi lesz? Mi legyen? – anyámra nézett. Jablonczay Lenke azt felelte : mindjárt megtudjuk, Ilka néni lásson meleg víz után, de előbb hozza be a kislányt a kertből.

Ilka néni udvariasan kitért, első a meleg víz, majd a tanácsos úr, talán elő is készíthetné a talajt, mert a mi gyerekünk eddig a világ közepe volt itt, és nemigen óhajt osztozkodni.

– Nem tanácsot kértem, segítséget – mondta Jablonczay Lenke –, a vizet intézze, kérem, és a lányunkat.

Apám jött értem, Ilka néni egyenesen a konyhába vonult, de ahogy a tüzet felszította a kondérok alatt, azonnal vissza is tért. A kert legvégén talált meg apám, Lalage a pöszmétebokor alatt kölykedzett meg, az almot tanulmányoztam nagy szakértelemmel. Ahogy elmesélték, azonnal hátat fordítottam a macskáknak, és nyújtottam a kezemet. Tudtam, Pestről jön, valamit nyilván hozott. Mindig hozott valamit, ami éppen elérhető volt, tökmagot vagy nagy pillanatokban pörkölt mogyorót.

– Nem hoztam semmit – mondta apám –, azaz igen. Odabenn van, nézd meg. – Már asszony voltam, mikor elmesélte, tiszta verejték volt makulátlan inge alatt a háta a félelemtől, amire persze oka volt. Két ember kötött úgy házasságot, hogy bosszút áll eddigi életén, és felneveli a szabad gyereket a maga mesevilágában, a gyereket, aki számára, ha az a kérése, hogy ne legyen halál, bánat, keserűség, minden Andersen-mesét átírnak, a mitológiai hősöket nem sajnálja ez a gyerek, mert azok úgyis pogányok, meg isteneik is rosszfélék, de a János vitézben a mostohája nem tudja Iluskát sírba üldözni, mert halál nincs, mi se halunk meg soha, János francia és magyar király legyen egyszerre, Iluska ismét királyné, az élet tava is felesleges, mert mi mind örökké fogunk élni, a kis hableánynak templomi esküvőjén kinő a lába.

Nem kellett ezt bennem később idegeneknek tudatosítaniuk, azonnal éreztem, én vagyok ennek a két embernek a mindene, a luxus, akit pénz nélkül is dúsgazdaggá nevelnek azzal, hogy szabad és képtelen spirituális vágyaim rendre teljesülnek : világképemben a haramia jó útra tér, dehogy öl, elmegy kasznárnak, és Lalage, ha őt is elvenné Kaczor király, mint az elődjét, aki hogy halt volna meg, mint a szomszéd állítja, mert megmérgezték, azért nem látható, mert jobb sora lett Kaczorné állapotában, és elnézést kér, hogy búcsú nélkül ment el, de ne búsuljak miatta ; azt üzeni, a legboldogabb macska a földön.

Mentünk a ház elé, a sűrű, illatos bokrok között.

– Szeretnél testvért? – kérdi apám. – Menjen már ! – feleltem. – Taceász, sztultusz.[6] Apám grammatikai fegyelme megcáfolta a voltaképpen vérfagyasztónak ígérkező közeljövőt. Azonnal javította, sztulte, ha már lehülyézel. Vokatívusz. – Vokatívusz – mondtam engedelmesen. Ez ment, a latin. Egyéb nem, mert ami belépésemkor következett, ecsetelésére nincs az anyanyelvben szókincs. Belépünk, az előszobában Ilka néni csatlakozik hozzánk, megáll, várva, mi mire fordul, apám elengedi a kezemet, én meg látom magántulajdonomat, anyámat, egy idegen gyerekkel a karjában, s miután senki se szól, csak néznek rám, mindenki mástól várja a feloldó első szót, Ilka néni mézbe mártott ajka nyílik meg : „Itt a kistestvér, Magduska, szeretni kell ám, mert ezentúl ketten vagyunk Szabó kisasszonyok.”

Akkora csend csak színházban van, mikor olyan feszült az előadás, mint a húr, át lehet vágni a hallgatást. Krisztus tudja, hogy elárulják, de azért mégis összerezzenhetett, mikor jöttek a poroszlók. Én nem rezzentem, én Ilka néni állítása szerint elkezdtem toporzékolni dühömben, és ordítoztam is. Nem sírtam, ordítoztam.

Ez a kislány trianoni árva, mondta csendesen anyám. Én holtra rémülten néztem rá, csak nem lesz árulóm? Jablonczay Lenke zöld szeme nem engedte el a pillantásomat, mintha szuggerálni akarna. – Trianoni árva, családtalan, testvértelen, otthona sincs. Kezdődik az élet, kislányom, megtanulunk osztozkodni. Ez a kislány a testvéred.

Osztozni? Érzelmen, rajtuk, holmin, lakáson, Lalagén, a ház feletti abszolút uralmamon, hát azt várhatják. Tudtam, mi a trianoni árva, de ez nem enyhítette a botrányt, Ilka néni élete magas céjén csitított : ne üvöltsön, ejnye már, no de igazán, kistestvér, trianoni kistestvér, szeretni kell, szeretni !

– Menjen a fenébe – ordítottam –, nem kell. – Ki innen ! Abeat.[7] Dik – fordultam a felháborodástól vérvörös apámhoz – dik ei tu…[8] Nem tudtam befejezni az ordított mondatot, mert anyám, aki mindig a szemével irányított, úgy nézett rám, ahogy eddig még soha életemben.

– Nincs latin – mondta Jablonczay Lenke. – Magyarul köszönsz neki és magyarul csókolod meg.

– Cilinek hívják – mondta apám. Sápadt volt, elgyötört, látszott, hogy egyazon pillanatban retteg és szenved. Kétfelől ütöttem rá, egyszerre a homo humanust és az apát. Hát ilyen önző az én gyerekem, ilyen embertelen? Szárazakat nyelt. Még azért próbálkozott valamivel.

– Neked hoztam, Magdolna.

– Akkor vigye vissza – sikoltottam. – Non volo.[9] Abeat. A lábam ráfagyott a parkettára. A kanapén ott piroslott-kéklett valami ismeretlen ronda takaró, anyám magához szorítja a sose látott szőke gyereket, aki a trianoni árvák egyenruháját viseli, fekete öltözékén elöl magasra gombolható szürke kötény, ami a ruhát elfedi, karján egy karszalagon szám, olvasni már tudtam, de a számokat még csak tízig ismertem. Anyám nézett, nézett, mint aki vizsgál, mi van bennem, miféle gondolatok a homlokcsont mögött, apám meg, mint valami operettben, érzelmesen suttog : „Kistestvért hoztam neked, úgy hívják, Cili.”

– Hát ha hozott, majd visszaviszi, mehet innen, kinek kell testvér, kinek kell bármi, még ha trianoni árva is. – Tovább ordítottam, s toporzékoltam. Ilka néni megesküdött rá, először látott toporzékolni, nem bánatomban, komisz dühömben. Ezzel osszam meg azt, amim van, ezzel az idegennel.

Apámék tizennégyen voltak testvérek, apám volt a legkisebb, Tigris, anyai nagynéném lánya – későbbi regényeim szereplője – még nem született meg, többi unokatestvéreim húsz-harmincvalahány évvel voltak idősebbek nálam.

Tudtam, a mi világunk külön világ, ahová nem engednek be senkit, mi ez a téboly, hogy ezt az idegent ide invitálják? Akkor még nem vettem észre a nagy összjátékot, amivel saját kudarcos ifjúkorát és gyermekéveit két erre szövetkezett felnőtt ki akarta egyensúlyozni, mentek, amerre a gyerekük elindult, követték elképesztő ötletei útján. A mitológia hősei elpusztulhattak, azokat nem vettem komolyan, már a neveik, a görög–latin neveik is valahogy komolytalanná tették minden tragikus mozzanatát a történeteknek, az igazi valójában a nem ókori történetek tragikus hangjainak áthangolása volt. Hitem szerint – ahogy már említettem – mi sose halunk meg, azok sem, akiket még az enyéimen kívül szeretek, nincs bánat, veszedelem senkinek, aki az én emberem, regényhősnek sem, Csipkerózsika nem alszik, mert annyi év alvás unalmas, felébred másnap reggel a vadászkürtre, Hunyadi Lászlónak nem vágják le a fejét, Czillei fejét vágják le, és azért nyugodtak bele, ha azt állítottam, Jézus sose halt meg, mert akkor hogy hívhatjuk minden délben az étkezés előtti imában asztalunkhoz.

Álltunk, mint egy élőkép, Cili nagyon komolyan, sokáig nézett rám, aztán valahogy felfogta, itt baj van, itt neki nincs helye, ide megjött a hajdani tulajdonos, ezért nyilván mennie kell. Jelezte anyámnak néma ajkával, kis érintésével, le akar szállni, anyám letette, aztán csak álltunk egy kurta időre, mint a színpadon a színészek, én akkorra már végre abbahagytam a visítozást, mert már hangom sem volt. A felnőttek vártak, tulajdonképpen mindenki engem nézett, mindenki tőlem várta a lépést, de nem én tettem meg, hanem Cili. Ha valaha színdarabban tudnám érzékeltetni azt a forró, fanyar feszültséget, ami légkörében az események lefolytak, s ami megértése után olyan keserű szégyen fogott el, hogy holtig elkísér a percek emléke. Cili már állt, s végre lassan vetkőzni kezdett, még mindig nehezen mozgó karjával lefejtette először a kötényét, küszködött sokáig a gombokkal, a ruháját is lekínlódta, alatta nadrágos ingecske volt, egybeszabott, levetette azt is, ott állt ártatlanul s meztelenül a szoba közepén térdzokniban, vaskos árvacipőben, amely formátlan volt, és szintén fekete, és nyúlt a pokrócért, amelyet ismert, amiről azt gondolta, talán a tulajdona. Gyenge volt a súlyhoz, elejtette, akkor elindult az ajtó felé bakancsban, térdzokniban, pucéron, de amikor az ajtóhoz ért, leejtett ingét felemelte és odanyújtotta nekem, vegyem el azt is, neki nyilván se helye, se semmije, hiszen ez mind új holmi, amit most lassanként lefejtett magáról. Az inget valami szép, biblikus mozdulattal adta át, nem fogtam meg, a földre hullt, zizzenésétől úgy megrémültem, mint még soha semmitől. Ilka nénitől tudom, hogy Cili jelenete miben kulminált, mióta nálunk volt, most szólalt meg, először mondta, tagoltan az általa megtartott két titokzatos kultikus szót : Jadrán, Dánica, méghozzá csak nekem, egyenesen az arcomba. Miért kaptam el a karját, már nem tudom, összerándult tőle, fájhatott, ahol megérintettem. Akkor már reszketett a ruhátlanságtól, pedig nyár volt, csak a szoba volt hűvös. Ilka néni nagy testével elállta az ajtót, amin át Cili ki akart lépni a szabadba, a felnőttek bénultan figyeltek, Ilka néni meg visítva rám kiáltott : ölelje meg már és tartsa vissza, az istenfáját ! Hát ki szeresse, ha nem maguk, tán akik miatt idejutott az ártatlan?

Nem rá figyeltem, hanem a másik gyerekre, aki úgy akarta elhagyni a váratlanul ellenséges terepet, hogy mindenét nekem adja, megajándékoz az árvák fekete holmijával, kisingével, hiszen egyebe sincs. Léptem egyet felé habozva, mert elbűvölt a két szó, amit kiejtett, belebódultam a váratlan titokba ; ki az a Jadrán és Dánica, miféle varázsszavak ezek, ki ez a gyerek, lehet, hogy tündér? Meg nem öleltem, csak megálltam mellette, álltunk egy pillanatig némán, két kisgyerek Trianon árnyékai közt. Cili megérezhetett valamit, amit én még nem, mert egyszer csak megérintett, hozzám simult és arcomhoz simította az arcát. Valamivel magasabb volt nálam, pár centivel, le kellett hajolnia egy cseppet, hogy egészen egynek lássék az arcunk. A csoda megtörtént, Orestes meglelte Pyladesét, Achilles Patroclusát, én a testvért, akinek elvesztését sosem hevertem ki. Meg nem számolhatom, hányszor léptem rosszul életemben, akkor kivételesen nem. Mintha fények gyúltak volna ki, megtörtént a csoda : ordítozás helyett elkezdtem sírni, és átöleltem Cilit. Az életemért nem tudtam volna indokolni, mi vett rá, miféle damaszkuszi látomás. Cili életem négy tartóoszlopának egyike lett, ha Cili nincs, én át nem élem, ami átélésére kiválasztott a sors.

[...]

Lábjegyzetek

1 Sebők Zsigmond gyerekeknek szóló történetei több kötetben láttak napvilágot a XX. század elején.

2 Hangok gyors egymásutánja (francia).

3 Az ókori görög legendák tragikus sorsú mükénéi családja.

4 Távozz, sátán ! (latin).

5 Vegyes házasságban az egyik szülő írásbeli beleegyezése abba, hogy gyermekük a másik vallását kövesse (latin).

6 Taceas, stulte: hallgasson már, maga hülye.

7 Menjen el.

8 Dic ei tu: mondd meg neki.

9 Nem akarom.

A szerkesztő megjegyzése

A Für Elise egy eredetileg kétkötetesre tervezett mű első része. Szabó Magda a második kötetet Magdaléna címmel tervezte megjelentetni.

Tartalom

1 Békának bús brekegése

2 A trianoni árva

3 Sur le pont d’Avignon

4 Hitbéli előkészítés

5 Gidipacal

6 Cifra palota

7 Terrárium

8 Üzenet Elisének

9 A rózsás labirint

10 A gonosz cudarok dagálya

11 Az első előhalál

12 Te ne oda menj, Villő

13 A szörnyetegek lábnyomai

14 Minden csak jelenés

15 Jövőt gurít a dinnye, nem tartja vissza gát

16 Pál fordulása

17 Intermezzo

18 Lalage mosolya

19 Az úr a kártyából

20 Nagyműtét

21 Ibitur

Lábjegyzetek

A szerkesztő megjegyzése

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0