Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A firenzei Museo Nazionaléban van egy márványszobor, amelyet Michelangelo a Győzőnek nevezett el. Szép testű mezítelen ifjú, alacsony homlokán göndör hajjal. Kiegyenesedve áll és térdét szakállas fogoly hátára helyezi, aki meggörnyedve úgy nyújtja fejét előre, akár egy bika. Be a győző nem néz reá. Ahelyett, hogy lesújtana, megáll, elfordítja szomorú száját és tétova szemét. Karja vállához hajlik vissza. Hátraveti magát; nem kívánja már a győzelmet, megutálta. Győzött. Le van győzve.

MICHELANGELO

ELSŐ RÉSZ A küzdelem

I. AZ ERŐ

II. AZ ERŐ, MELY MEGTÖRIK

III. A KÉTSÉGBEESÉS

MÁSODIK RÉSZ A lemondás

I. SZERELEM

II. HIT

III. MAGÁNY

Epilógus A HALÁL

Jegyzetek

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Romain Rolland

MICHELANGELO ÉLETE

fordította
Éber László

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-868-7 EPUB
ISBN 978-963-559-869-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Vie de Michel-Ange

első kiadás: 1907
az elektronikus változat az 1920. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Michelangelo (1475 – 1564) Mózes
című szobra részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A firenzei Museo Nazionaléban van egy márványszobor, amelyet Michelangelo a Győzőnek nevezett el. Szép testű mezítelen ifjú, alacsony homlokán göndör hajjal. Kiegyenesedve áll és térdét szakállas fogoly hátára helyezi, aki meggörnyedve úgy nyújtja fejét előre, akár egy bika. Be a győző nem néz reá. Ahelyett, hogy lesújtana, megáll, elfordítja szomorú száját és tétova szemét. Karja vállához hajlik vissza. Hátraveti magát; nem kívánja már a győzelmet, megutálta. Győzött. Le van győzve.

A heroikus Kétségnek ez a képe, ez a tört szárnyú Győzelem, amely Michelangelo valamennyi műve közül egyedül maradt a mester haláláig firenzei műhelyében és amellyel Daniele da Volterra, gondolatainak letéteményese, ravatalát díszíteni akarta. - ez maga Michelangelo, ez egész életének jelképe.

*

A szenvedés végtelen, minden alakot magára ölt. Oka hol a dolgok vak zsarnoksága: a nyomon a betegségek, a sors igazságtalanságai, az emberek gonoszsága. Hol magában a szenvedő lényében gyökerezik. Ebben az esetben nem kevésbé szánalomraméltó és nem kevésbé végzetes; mert az embernem választhatta meg lényét és sem élni nem kívánt, sem annak lenni, ami.

Ez a szenvedés volt Michelangelo osztályrésze. Megvolt az az ereje, megvolt az a ritka szerencséje, hogy küzdelemre és győzelemre volt teremtve. Győzött is. - De ő nem kívánta a győzelmet. Nem ezt kívánta. - Hamlet tragédiája! Megrendítő ellentét egy hősies géniusz és egy akarat között, amely nem volt az, parancsoló szenvedélyek és egy akarat között, amely nem akart!

Ne várja tőlünk senki, hogy sok más után ebben még egy további nagyságát ismerjük fel. Sohasem fogjuk mondani, hogy mert egy ember túlságos nagy, azért nem elég neki a világ. A lélek nyugtalansága nem a nagyság jele. Az összhang hiánya a lény és a dolgok, az élet és törvényei között még a nagy embereknél sem függ össze nagyságukkal, hanem gyengeségükkel. - Miért törekedjünk ezt a gyengeséget elrejteni? Kevésbé méltó-e a szeretetre az, aki gyengébb? - Bizony sokkal méltóbb reá, mert nagyobb szüksége van reá. Nem emelek megközelíthetetlen hősöknek szobrokat. Gyűlölöm a gyáva idealizmust, amely szemét elfordítja az élet nyomorúságaitól és a lélek gyengeségeitől. Meg kell mondanunk annak a népnek, amelynek túlságos érzéke van a hangzatos szavak csalóka illúziói iránt: a hősies hazugság gyávaság. Csak egy hősiesség van a világon: ha olyannak látjuk a világot, amilyen - és szeretjük.

*

Annak a sorsnak tragikuma, melyet itt bemutatok, abban rejlik, hogy oly szenvedés képét nyújtja, mely vele született, mely lényének legmélyéből fakad, mely szünet nélkül emészti és csak akkor fogja elhagyni, midőn már megsemmisítette. Egyik leghatalmasabb pálcája annak a nagy emberfajtának, amelynek fájdalomból és hitből eredő kiáltásait immár tizenkilenc évszázad óta visszhangozza Nyugatunk: a kereszténységnek.

Valamikor, a jövőben, az évszázadok mélyén, - (ha földünk emléke még fönnmaradt), - valamikor az élők ez eltűnt faj mélysége fölé fognak hajolni, mint Dante a Maleboige partján, - csudálat, irtózat és szánalom vegyülékével.

De ki fogja jobban érezni, mint mi, akik gyermekkorunkban tanúi voltunk ez aggodalmaknak, - akik legkedvesebbjeinket láttuk bennük vergődni, - mi, akiknek ínye ismeri a keresztény pesszimizmus fanyar és hódító illatát, - mi, akiknek egykor meg kellett erőnket feszítenünk, hogy ne engedjünk, mint mások, a kételkedés pillanataiban, az Isteni Semmiség szédületének!

Isten! Örök élet! Azoknak menedéke, akiknek nem sikerül e földön élniük! Hit, aki vajmi gyakran nem vagy egyéb az életben való hit, a jövőben való hit, az önmagunkban való hit hiányánál, bátorság hiányánál és öröm hiányánál... Tudjuk, hány vereségen épül fel fájdalmas győzelmed!...

És ezért szeretlek titeket, keresztények, mert szánlak benneteket. Szánlak titeket és csudálom melankóliátokat. Szomorúvá teszitek a világot, de széppé is teszitek. Szegényebb lesz a világ, ha fájdalmatok nem lesz többé benne. A gyáváknak e korszakában, akik remegnek a fájdalom előtt és zajosan hangoztatják a boldogságra való jogukat, amely a legtöbbször nem egyéb a mások boldogtalanságára való jognál, legyen bátorságunk szembe nézni a fájdalommal és tisztelni azt! Dicséret az örömnek és dicséret a fájdalomnak! Testvérek ők, szentek mind a ketten, ők kovácsolják a világot, ők gyarapítják a nagy lelkeket, ők az erő, ők az élet. Aki nem szereti mindkettőjüket, nem szereti sem az egyiket, sem a másikat. És aki megízlelte öklét, az ismeri az élet értékét és tudja, mily édes megválni tőle.

Romain Rolland

MICHELANGELO

Firenzei polgár volt, - hazája Firenze, a maga komor palotáival, lándzsák módjára égnek meredő tornyaival, hajlékony és száraz magaslataival, amelyek finoman csiszolva emelkednek ki az ibolyaszínű égről fekete orsóalakú kis ciprusaikkal és a hullámzóan rezgő olajfák ezüst szalagjával, - Firenze, kiélezett eleganciájával, ahol a sápadt Lorenzo de’ Medici ironikus alakja és a gúnyosan félrehúzott szájú Machiavelli találkozott Botticelli Primaverá-jával és halvány aranyhajú, vérszegény Venusaival, - a lázas, büszke, ideges Firenze, melyet a fanatizmus minden fajtája meghódított, amelyet minden vallási és társadalmi hisztéria megrázott, ahol mindenki szabad volt és mindenki zsarnok, ahol oly jó volt élni és ahol pokol volt az élet, - Firenze városa, értelmes, türelmetlen, lelkesedő, gyűlölködő lakóival, akiknek nyelve csípős volt, szelleme gyanakvó és akik kémlelték, irigyelték, felfalták egymást, - az a város, ahol nem volt tere egy Leonardo szabad szellemének, - ahol Botticelli egy skót puritán hallucinált miszticizmusában végezte be életét, - ahol a bak arcú, izzó szemű Savonarola szavára szerzetesei körtáncot jártak a máglya körül, amely a műtárgyakat felemésztette, - és ahol, három évvel utóbb, újra ott emelkedett a máglya, hogy a prófétát eleméssze.

*

Ebből a városból és ebből a korból való volt, minden előítéletükkel, szenvedélyeikkel és hevülésükkel.

Bizonyos, hogy nem volt gyengéd polgártársai irányában. Szabad lélegzetű, széles mellű géniusza megvetette köznapi művészetüket, modoros szellemüket, lapos realizmusukat, élelmességüket, elpuhult aprólékosságukat. Keményen bánt velük, de szerette őket. Nem volt meg benne az a mosolygó közömbösség hazája iránt, amely Leonardót jellemezte. Firenzétől távol, honvágy emésztette.1) Egész életén át hiába merült ki erőlködésekben, hogy ott élhessen. Firenze mellé állt a háború tragikus óráiban és azt akarta, „hogy legalább halva visszatérhessen oda, ha már életében nem tehette.”2)

Mint törzsökös firenzei büszke volt vérére és nemzetségére.3) Büszkébb volt reá, mint magára művészetére. Nem engedte meg, hogy művésznek tekintsék:

„Nem vagyok Michelagniolo, a szobrász... Michelagniolo Buonarroti vagyok.”4)

Arisztokrata felfogású volt és minden osztályelőítélet megvolt benne. Odáig ment, hogy véleménye szerint „a művészettel a nemeseknek kellene foglalkozniuk, nem a plebejusoknak.”5)

A családról vallásos, ősi, majdnem barbár képzete volt. Mindent feláldozott neki és azt akarta, hogy a többiek is így tegyenek. Ahogy mondta, családjáért még „rabszolgának is eladta volna magát”.6) A szeretetnek kevés szerepe volt ebben. Testvéreit megvetette, - meg is érdemelték. Megvetette unokaöccsét, - örökösét is. De benne, bennük tekintettel volt (nemzetsége képviselőire. Az a szó minduntalan visszatér leveleiben:

„Nemzetségünk... la nostra gente... fenntartani nemzetségünket... hogy nemzetségünk ki ne haljon...”

E kemény és erős emberfajta minden babonája, minden fanatizmusa megvolt benne. Azokból állt az agyag, amellyel lényét formálták. De ebből az agyagból kipattant a tűz, amely mindent megtisztít: a géniusz.

*

Aki nem hisz a géniuszban, aki nem tudja, mi az, az nézzen Michelangelóra. Sohasem volt ember, aki annyira hatalmában lett volna. Úgy látszott, hogy ez a géniusz nem volt vele egy természetű: hódító volt, aki megszállta és szolgaságában tartotta. Akaratának nem volt ebben semmi szerepe és majdnem azt mondhatnék, hogy szellemének és szívének sem. Őrjöngő elragadtatás volt, félelmes élet oly testben és lélekben, amelyek gyengék voltak arra, hogy magukban foglalják.

Állandó gerjedelemben élt. E túlságos erő, amely szinte szétfeszítette, szenvedéssel járt és arra kényszerítette, hogy cselekedjék, szünet nélkül cselekedjék, egyetlen órai pihenés nélkül.

„Kimerülök a munkában, mint még soha senki,” - írta egyszer - „nem gondolok egyébre, csak hogy éjjel-nappal dolgozzam”.

A tevékenységnek e beteges kényszere nemcsak azt idézte elő, hogy halmozta a feladatokat és több megrendelést fogadott el, mint amennyit teljesíteni képes volt: valóságos dühhé fajult el. Hegyeket akart megfaragni. Ha emléket kellett emelnie, éveket vesztegetett el a kőbányákban azzal, hogy tömbjeit megválogassa, hogy ezek szállítására utakat építsen; minden akart lenni: mérnök, munkás, kőfaragó; mindent maga akart csinálni, palotákat, templomokat, csak o maga. Valóságos gályarab élete volt. Még arra sem szánt magának időt, hogy egyék és aludjék. Leveleiben minduntalan ismétlődik ez a siralmas panasz:

„Alig érek reá enni... Nincs időm enni... Tizenkét év óta fáradalmakkal teszem tönkre testemet, híjával vagyok a szükségesnek... Nincs egy garasom. mezítelen vagyok, ezer bajtól szenvedek... Nyomorban és bajokban élek... A nyomorúsággal küzködöm”7)

Ez a nyomor csak képzeletében volt meg. Michelangelo gazdag volt; meggazdagodott, nagyon meggazdagodott.8) De mi haszna volt belőle? Szegényül élt, munkájához láncolva, mint a malomba fogott ló. Senki sem érthette, miért töri magát ennyire. Senki sem érthette, hogy nem volt hatalmában nem gyötörnie magát, hogy ez kényszerűség volt reá nézve. Még atyja is, akiben pedig sok hozzá hasonló vonás volt, szemrehányásokkal illette:

„Öcséd elmondta nekem, hogy igen takarékosan, sőt nyomorúságosán élsz: a takarékosság jó dolog, de a nyomorgás rossz: olyan bűn, amely nem tetsző sem Isten, sem az emberek előtt és meg fog ártani testednek is, lelkednek is. Míg fiatal vagy, még csak megy valahogy, de ha már nem leszel az, a betegségek és fogyatkozásuk, amelyek e rossz és nyomorúságos életből fognak eredni, maid mind egyszerre lépnek fel. Kerüld a nyomorgást, élj mértékletesen, ügyelj arra, hogy ne légy a szükségesnek híjával, őrizkedjél a túlzott munkától...”9)

De semmiféle tanács sem segített soha. Sohasem egyezett bele, hogy emberibb módon éljen. Tápláléka kevés kenyér és bor volt. Alig aludt nehány órát. Midőn Bolognában volt, II. Julius pápa bronzszobrával elfoglalva, csak egy ágya volt a maga és három segédje számára.10) Azon ruhásán, csizmában feküdt le. Egy alkalommal lábai feldagadtak, úgy, hogy fel kellett hasítani csizmáit: ahogy lehúzták őket, bőre is velük ment

Ez a szörnyűséges életmód okozta, hogy amitől atyja óvta, állandóan beteg volt. Leveleiben tizennégy vagy tizenöt súlyos betegségének nyomait állapíthatjuk meg.11) Többször szenvedett lázban, amely nem egyszer halállal fenyegette. Baja volt szemeivel, fogaival, fejével, szívével.12) Idegzsábák gyötörték, kivált álmában; az alvás kín volt neki. Korán megvénült. Negyvenkét éves korában már hanyatlani érezte életét.13) Negyvennyolc éves korában azt írja, hogy ha egy nap dolgozik, négy napon át pihennie kell.14) Csökönyösen ellene szegült mindennemű orvosi gyógykezelésnek.

Szelleme még erősebben megérezte az őrjöngő munkában töltött élet következményeit, mint teste. A pesszimizmus aláaknázta. Ez öröklött baja volt. Fiatal korában nem győzve atyját megnyugtatni, aki - úgy látszik - időnként üldözési mánia rohamaiban szenvedett.15) Az azonban erősebben nehezedett

Michelangelóra, mint arra, akit ápolt. Szüntelen tevékenysége, a megőrlő erőfeszítés, amelytől sohasem pihenhette ki magát, védelem nélkül odavetették gyanútól remegő lelke minden eltévelyedésének. Nem bízott ellenségeiben, bizalmatlan volt barátai iránt.16) Nem bízott rokonaiban, testvéreiben, fogadott fiában; azzal gyanúsította őket, hogy türelmetlenül várják halálát.

Minden nyugtalanította;17) még övéi is gúnyolódtak örökös nyugtalansága fölött.18) Maga is mondja, hogy „búskomorság, vagy inkább őrület” állapotában élt.19) Szenvedései közepette végre is szinte kedve telt a szenvedésben, keserű örömet talált benne:

Minél rosszabb, annál kedvesb nekem.20)

Minden szenvedés tárgyává vált számára, - még a szerelem,21) - a jó is.22)

A búskomorság vígság énnekem.23)

Senki sem volt kevésbé örömre és inkább bánatra teremtve. Csak a bánatot látta, csak azt érezte a végtelen mindenségben. A világ minden pesszimizmusa egybe van foglalva a kétségbeesésnek e magasztosan igazságtalan felkiáltásában:

Gyönyörök ezre fel nem ér egy kínnal!24)

*

„Emésztő energiája” - mondja Condivi - „majdnem teljesen kirekesztette az egész emberi társadalomból.”

Egyedül volt. - Gyűlölt: gyűlölték. Szeretett: nem szerették. Csudálták és féltek tőle. Végül vallásos tiszteletet gerjesztett. Uralkodik százada fölött. Ekkor kissé megenyhül. Felülről látja az embereket, ezek alulról látják őt. De sohasem tartozik közéjük. Számára soha sincs meg az a nyugalom, mely a legszerényebb lénynek is jutalma: hogy életének egy pillanatában embertársa szeretetében elszunnyadhasson. Nő szerelmében nem volt része. E sivár égen Vittoria Colonna barátságának hideg és tiszta csillaga csak maga ragyog egy ideig. Köröskörül az éj, melyen átfutnak gondolatának égő meteorjai: vágyai és lázas álmai. Soha Beethoven nem ismert ilyen éjt. Mert ez az éj magában Michelangelo szívében volt. Beethoven a világ hibájából lett szomorúvá; természettől vidám volt, örömre vágyott. Michelangelónak bensőjében gyökerezett a szomorúság, amely félelmet kelt az emberben és amelytől mindenki ösztönszérűén menekül. Ürességet idézett elő maga körül.

Ez még semmi sem volt. Nem az volt a legrosszabb, hogy egyedül volt. Az volt a legrosszabb, hogy saját magával volt egyedül és hogy nem tudott magával élni, hogy nem volt ura magának, hogy megtagadta, támadta, elpusztította önmagát. Géniusza oly lélekkel párosult, amely elárulta. A végzetről szokás beszélni, amely ellensége volt és megakadályozta abban, hogy egyetlen nagy tervét is megvalósítsa. Szerencsétlenségének kulcsa, amely életének egész tragédiáját megmagyarázza - és ezt legkevésbé vették észre vagy merték észrevenni - akaratának hiánya és jellemének gyengesége.

Ingadozó volt a művészetben, a politikában, minden cselekedetében és minden gondolatában. Nem volt képes magát elhatározni, hogy két munka, két terv, két párt között válasszon. Ezt bizonyítja II. Julius pápa emlékének, a San Lorenzo templom homlokzatának, a Mediciek sírjainak története. Hozzáfogott ehhez is, ahhoz is és nem ért végére. Akart és nem akart. Alig állapodott meg választásában, azonnal kétkedni kezdett benne. Élete végén már mit sem fejezett be: mindem megutált. Azt szokás mondani, hogy feladatait ráerőszakolták és uraira hárítják a felelősséget azért, hogy örökösen ingadozott a tervek között. Feledik, hogy uramnak nem voltak arra eszközeik, hogy a feladatokat ráerőszakolják, ha elhatározta volna, hogy visszautasítja azokat. De nem merte megtenni.

Gyenge volt. Mindenképpen gyenge volt, erényből és félénkségből. Gyenge lelkiismeretből. Ezer kétely gyötörte, amelyeket egy erélyesebb természet elvetett volna. Kötelezettségének tartotta, felelősségének túlzott felfogásával, hogy oly közepes feladatokra vállalkozzék, amelyeket helyette bármely munkavezető jobban teljesített volna.25) Nem volt képes sem eleget tenni szerződéseinek, sem elfelejteni őket.26)

Gyenge volt okosságból és félelemből. Ugyanaz az ember, akit II. Julius „rettenetesnek” (terribile) nevezett. Vasari szerint „okos” volt; és az, „aki mindenkit megfélemlített, még a pápákat is,”27) mindenkitől félt. Gyenge volt a fejedelmekkel szemben. Pedig ki vetette meg jobban azokat, akik gyengék voltak a fejedelmeikkel szemben, - „a fejedelmek hátas szamarait”, ahogy őket nevezte.28) - Menekülni akart a pápák elől, mégis maradt s engedelmeskedett.29) Eltűrte urai sértő leveleit és alázatosan válaszolt reájuk.30) Olykor mégis fellázadt, büszkén beszélt, - de mindig engedett. Egész haláláig védekezett. de nem volt ereje küzdeni. VIL Kelemen, aki - az általános vélemény ellenére - valamennyi pápa közül a legjobb indulattal volt iránta, ismerte gyengeségét és szánta érte.31)

A szerelemben minden méltóságát elvesztette. Megalázkodott olyan ripőkök előtt, amilyen Febo di Poggio volt.32) Tommaso dei Cavalierivel, aki szeretetreméltó, de középszerű ifjú volt, úgy bánt, mint valami „hatalmas szellemmel”.33)

A szerelem legalább meghatókká teszi az ilyen gyengeségeket. De ezek már csak szomorúan fájdalmasak, - nem merjük azt mondani, hogy szégyenletesek, - midőn félelemből erednek. Hirtelen páni rettegések lepik meg. Akkor, félelemtől űzve, Itália egyik végéről másik végére menekül. Firenzéből elmenekül 1494-ben, midőn egy látomás megrémítette. 1529-ben is elmenekül Firenzéből, midőn ostromolják a várost, amelynek védelmét reá bízták. Egész Velencéig menekül és kevés híja, hogy Franciaországba nem szökik. Utóbb szégyelli ezt a botlását: helyre is hozza, visszatér az ostromlott városba és ott az ostrom végéig teljesíti kötelességét. De mily gyenge és remegő Firenze bevétele után, mikor a proskripciók uralkodnak ott! Még udvarol is Valorinak, a proskripció intézőjének, aki éppen akkor okozta barátjának, a nemes Battista della Pállanak halálát. Sajnos, odáig megy, hogy megtagadja barátait, a firenzei száműzötteket.34)

Fél. Halálosan szégyelli félelmét. Megveti önmagát. A saját maga iránt való undor beteggé teszi. Meg akar halni. Azt hiszik, hogy meg fog halni.35)

De nem tud meghalni. Őrült életerő van benne, mely naponkint újra születik, hogy többet szenvedjen. Ha legalább kiszakíthatta volna magát, hogy ne cselekedjék! De ezt nem szabad neki. Nem lehet el cselekvés nélkül. Cselekszik. Kell, hogy cselekedjék. Cselekszik-e valóban? Inkább áldozata a cselekvésnek, játékszere őrjöngő és ellenmondó szenvedélyei forgószelének, akár Dante valamelyik elkárhozottja. Mily nagyon szenvedhetett!

Ó, jaj nekem! Mindegyre végigmérem
Múlt napjaim sorát és nem lelek
Csak egyet is, mi lett volna enyém!36)

Kétségbeesetten fohászkodott Istenhez:

... Ó, Isten! Istenem!
Én nem bírok, vajon ki bír velem?37)

Vágyódott a halál után, mert benne látta ennek az őrjítő rabszolgaságnak végét. Mily irigységgel beszél azokról, akik meghaltak!

Nem aggaszt többé élet változása,
Szint’ irigyellek, míg ezt leírám...
Órák sora mit sem jelent tenéked,
Eset s szükség többé nem kényszerít...38)

Meghalni! Nem élni többé! Nem lenni többé! Megszabadulni a dolgok zsarnokságától! Megmenekülni a saját énjének hallucinációjától!

Segítsetek, magamhoz sohse térjek!30)

*

Szinte hallom, mint tör elő ez a tragikus kiáltás annak a fájdalmas ábrázatnak szájából, amelynek nyugtalan szeme még ma is reánk tekint a Capitolium múzeumában.40)

Középtermetű volt, szélesvállú, erős, izmos testalkatú. Testét idomtalanná tette a munka; emelt fővel járt, homorú háttal, kidülledt hassal. Így mutatja be a képmás, amelyet Francisco d’Ollanda festett; állva, oldalról, fekete ruhában; vállát római köpeny takarja, fején posztósapka és fölötte nagy fekete nemezkalap, mélyen fejébe nyomva.41) Gömbölyű feje volt, négyszögletes homloka, szemei fölött kidudorodva, ráncokkal felszántva. Haja fekete volt, ritka, borzas és göndör. Szemei kicsinyek voltak,42) szomorúak és erős nézésnek, változó szarúszínűek, sárgás és kékes pettyekkel. Széles, egyenes orrát, mely közepén kidudorodott, Torrigiani ökölcsapása betörte.43) Orrcimpájától szája szögletéig mély ráncok húzódtak le. Szája finom metszésű volt; alsó ajka kissé előre állt. Kiugró pofacsontú, sovány arcát oldalt gyér, alul pedig faunszerű, elágazó, ritka, négy-öt hüvelyk hosszú szakáll vette akörül.

Egész arcán a szomorúság, bizonytalanság kifejezése uralkodik. Tasso korát jellemző aggodalmas, kételyektől megviselt ábrázat. Megindító szemei szánalmat ébresztenek, kérnek.

*

Ne sajnáljuk tőle. Ajándékozzuk meg azzal a szeretettel, amelyre egész életén át vágyódott és amelyben nem volt része. A legnagyobb szerencsétlenségeket tapasztalta, melyek emberi érhetnek.

Szolgaságban látta hazáját. Látta az évszázadodra barbároknak kiszolgáltatott Itáliát. Látta, mint hal meg a szabadság. Látta, mint tűnnek el - egyik a másik után - azok, akiket szeretett. Látta, mint alszik ki - egyik a másik után - a művészet minden fényessége.

Egyedül maradt, utolsónak, a leszálló éjszakában. És midőn halála küszöbén hátranézett, vigaszul még azt sem mondhatta magának, hogy mindent megtett, amit tennie kellett, amit tehetett volna. Elveszettnek tekintette életét. Hiába volt ez örömtelen. Hiába áldozta fel a művészet bálványának.44)

Az emberfölötti munka, melyre saját magát ítélte, életének kilencven évén át, egyetlen napi pihenés, egyetlen napi igazi élet nélkül, még arra sem szolgált, hogy nagy terveinek egyikét is végrehajthassa. Nagy munkái közül, azok közül, amelyek leginkább szívéhez nőttek, egyetlen egy sem volt befejezve, egyetlen egy sem. A sors iróniája úgy akarta, hogy ez a szobrász45) csak festményeivel készülhessen el, amelyeket akarata ellenére festett. Nagy munkái közül, amelyek váltakozva oly sok büszke reményt és keserűséget keltettek fel benne, részben még életében elpusztultak, így a pisai csata kartonja és II. Julius bronzszobra, mások - II. Julius síremléke, a Mediciek kápolnája - siralmasan megfeneklettek: gondolatának torzképei.

Ghiberti, a szobrász, Emlékirataiban elmondja egy szegény német ötvös történetét, aki az anjoui herceg szolgálatában állt. „Egyenlő vala Görögország antik szobrászaival” és élete végén látta, mint pusztítják el azt a művet, amelynek életét szentelte volt. „Akkoron meglátta, hogy minden fáradsága haszontalan volt és térdre borulva így kiáltott fel: Ó, Uram, ég és föld fejedelme, minden dolgok teremtője, engedd, hogy ne tévelyegjek többé és ne kövessek másokat, mint téged; könyörülj rajtam! És haladék nélkül mindenét odaadta a szegényeknek, remeteségbe vonult és ott halt meg...”

Mint a szegény ötvös, Michelangelo is, élete végéhez érve, keserűen tekintette át hiába élt életét, hasztalan erőlködéseit, bevégzetlen, elpusztult, be nem fejezett műveit.

Ekkor lemondott. A renaissance gőgje, a mindenség fölött uralkodó szabad lélek gőgje megtört benne.

S egy Szerelemhez fordul csak a lélek:
Mely a keresztről tárja karjait!46)

Óda az Örömhöz: ez a termékeny kiáltás nem hangzott cl ajkán. Utolsó leheletéig nem volt egyéb, mint Óda a fájdalomhoz, a szabadító Halálhoz. Teljesen legyőzetett.

*

Ilyen volt e világ legyőzőinek egyike. Mi, akik géniuszának alkotásait élvezzük, ugyanily módon élvezzük őseink hódításait: nem gondolunk többé a kiontott vérre.

Non vi si pensa
Ouanto sangue costa.47)

Ezt a vért akartam én minden szem előtt feltárni és fejünk fölött lobogtatni a hősök vörös lobogóját.

ELSŐ RÉSZ
A küzdelem

I.
AZ ERŐ

„Davide cholla fromba
e io choll’ arco.”
Michelagniolo48)

A casentinói Capresében született 1475. március 6-án. „Finom levegőjű”,49) kietlen táj, amely szikláival és bükkerdőivel a csontos Appenninek gerincén felülemelkedik. Nem messze innen, a Mome Alvernián, látta Assisi Ferenc a Keresztrefeszítettnek megjelenését.

Michelangelo atyja50) Caprese és Chiusi podestája volt. Heves, nyugtalan, „istenfélő” ember. Anyja51) halálakor Michelangelo hatéves volt.52) Öten voltak testvérek: Lionardo, Michelagniolo, Buonarroto, Giovan Simone és Sigismondo.53)

Egy settignanói kőfaragó feleségéhez adták dajkaságha. Később, tréfálkozva, ennek a tejnek tulajdonította szobrászi hivatását. Iskolába küldték; ott azonban csak rajzolással foglalkozott. „Ezért atyja és atyjának testvérei rossz szemmel nézték és gyakran kegyetlenül megverték, mert gyűlölték a művészi mesterséget és szégyennek tartották, hogy házukban művész legyen.”54) Így már kora gyermekkorában megismerkedett az élet durvaságával és a szellem elhagyatottságával.

Csökönyössége legyőzte atyjáét. Tizenhárom éves korában, mint tanuló belépett Domenico Ghirlandajo, a legnagyobb és legegészségesebb firenzei festő műhelyébe. Első munkáival annyi sikert aratott, hogy a hagyomány szerint, a mester féltékeny lett a tanítványra.55) Egy év letelte után megváltak egymástól.

Megutálta a festészetet. Heroikusabb művészetre törekedett. Abba a szobrásziskolába ment át, amelyet Lorenzo de’ Medici tartott fenn a San Marco kertjeiben.56) A nagyúr érdeklődött iránta: palotájában adott neki szállást és fiai asztalánál helyet. A gyermek az olasz renaissance szívébe került be, ókori emlékek gyűjteményébe, a nagy platonikusok, Marsilio Ficino, Benivieni, Angelo Poliziano költői és tudós légkörébe. Megittasult szellemüktől; hogy az ókor világában éljen, lelkét klasszikussá tette: görög szobrász lett. Poliziano „nagyon szerette”, az ő vezetése alatt faragta a