Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-494-5

ISBN e-book: 978-3-99146-495-2

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Sophie Tomics

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

Logo: Toroplan Kft.

www.novumpublishing.hu

Előszó

A könyv valós történetet dolgoz fel.
A benne szereplő emberek valós személyek.

Idézet

„Isten a legnehezebb csatáit a legjobb harcosainak adja!”

(K.T. ajánlásával)

Első fejezet

Újra ott álltunk a régi ház előtt. Csendesen néztük a vadszőlővel benőtt tornácon kacéran ugráló füzikét. Az erdő felől egy ismeretlen alak közeledett. Az idegen összébb húzta magán a kardigánját. Kócos tincsein megcsillant a reggeli nap fénye. Egyenesen felénk tartott. Hosszú sötét szoknyája, világos, fodros inge valószínűtlenül nagy volt rá.

– A házat nézik? – kérdezte, amikor közelebb ért.

Húsz év körüli fiatal lány volt. Mosolygós, nagy, barna szemekkel.

– Igen – feleltem.

– Talán meg akarja venni? – kíváncsiskodott az idegen.

Nem válaszoltam. A lány talán nem is volt kíváncsi a válaszra. Kérés nélkül mesélni kezdett.

– Szép ez a ház… de nem csak szép, szomorú is. Már több mint húsz éve nem laknak benne. – Itt tartott pár másodperc szünetet, majd folytatta: – Néha eljövök ide. Leülök a tornácra, és hallgatom, ahogyan mesélnek a falak. Elidőzöm a kertben. Tavasszal nagyon szép, amikor kinyílnak a tulipánok. Rengeteg fehér tulipán…

– Talán ismerte azokat, akik itt laktak? – vágtam a lány szavába.

– Nem, uram, de édesapám egyszer mesélt róluk. A korom miatt sem ismerhettem volna őket, hiszen nézzen csak rám, alig múltam húsz esztendős.

– Mi a neve az édesapádnak?

– Rado. Rado Milosevic. Itt lakunk, a hegy túloldalán. Talán ismeri?

Nemet intettem. A szívemre mintha kő nehezedett volna. Rado – ismételgettem magamban néhányszor. Rado ezek szerint él és itt van. Most is itt van. Ugyanúgy, mint huszonöt évvel ezelőtt.

– Téged hogy hívnak? – fordultam ismét a lány felé.

– Mira. Mirának hívnak.

Néhány perc csend következett. Körbejártam a házat. Végigsimítottam a tornácon felkúszó szőlőt. Az oszlopokról rég lemállott a vakolat. A fa ablaktáblák is megfakultak már. A csendet Szófia törte meg.

– Lemegyek a tóra, úszom egyet.

Elmosolyodtam, halkan mondtam:

– Rendben. Csak meg ne fázz!

Levette a cipőjét. Otthagyta a fűben, s futni kezdett a tó felé.

– Uram, a kisasszony honnan tudja, hogy hol van a tó? – kérdezte Mira, barna szemeit még nagyobbra nyitva. – Nem fog eltévedni?

– Nem fog – motyogtam. – Te Mira, tudod mit jelent a neved?

– Nem, uram.

Mélyen a szemembe nézett, s így folytatta:

– Maga is érzi, hogy milyen szomorú ez a hely? Édesapám mesélt azokról, akik itt laktak. Szerették egymást… de a háború elrontott mindent. Nemcsak a szerelmüket, hanem mindent. Édesapámat is elrontotta. A háború óta nem mosolyog. Édesanyám mesélte, hogy régen sokat nevettek, de mióta apám hazajött a háborúból, nem nevetett többé. Én sosem láttam nevetni.

Leültem a tornácon álló rozoga padra. A lányt figyeltem.

– Boldog vagy itt?– kérdeztem.

– Igen. Szerintem ez a legszebb hely a világon.

– Miért gondolod ezt?

– Nézzen csak szét, uram! – mutatott körbe. – Nézze az óriási hegyeket! A fák méregzöldek, rendíthetetlenül merednek az ég felé. Csend van. Hallgassa csak! Hallani, ahogyan a szél süvít a fák között.

Elhallgatott. Engem nézett. Végül így szólt:

– Hisz Istenben?

– Igen. Már igen.

– Tudja – itt szünetet tartott, sóhajtott egy nagyot, s csak azután folytatta –, azért szeretem ezt a helyet, mert itt van Isten.

Ahogy ezt kimondta, becsukta a szemét.

– Csukja be a szemét maga is, s érezni fogja. Itt egyszer régen biztosan különös dolog történt, mert Isten is szeret itt időzni.

Második fejezet

Hosszú percekig ültünk némán hallgatva. A csendet végül Mira törte meg.

– Maga a fővárosból jött? – fordult felém.

– Miből gondolod, hogy onnan jöttem?

A lány sokadszorra is végignézett rajtam, s elmosolyodott.

– Tudja, uram, olyam módos az öltözéke. Olyan úrias.

– Férjnél vagy?

– Nem, uram. A szüleimmel élek. Az állatokat gondozom, és az édesapámat. Nincsen nekem időm udvaroltatni magamnak.

– Mi szeretnél lenni? – kérdezősködtem tovább.

– Író! – vágta rá Mira gondolkodás nélkül.

– Író? – kérdeztem vissza kissé meglepődve. – S miről írnál?

– Emberekről. Érdekes emberekről, uram.

– De ha nem mész sehova, nem fogsz találkozni érdekes emberekkel.

A lány hangosan kacagni kezdett, s így válaszolt:

– Már hogyne találkoznék! Majd idejönnek, hiszen maga is csak idejött valamiért.

– S miből gondolod, hogy én érdekes ember vagyok?

– A szeméből. A szemébe van írva, uram.

Mira felpattant a padról, kicsit távolabb, az ajtó mellett felemelt egy követ a tornácot fedő járólapok közül. A kő alól kivett egy kopott kulcsot. A zárba illesztette. A vén tölgyfa ajtó kattant egyet, s kitárult.

– Nem akar bejönni? – kérdezte.

– Honnan tudtad, hogy ott van a kulcs?

Mira megrántotta a vállát.

– Csak úgy tudtam! – válaszolta kicsit pimaszul.

Harmadik fejezet

Megálltam a fürdő ajtaja előtt. Pár másodpercig fogtam a kilincset, mielőtt kinyitottam volna az ajtót.

– Kicsit szorul az ajtó, erősen tolja meg! – csacsogta a lány, de a hangja egyre távolabbról szólt…

Hajnalodott. Sophie óvatosan bújt ki a takaró alól. S bár lábujjhegyen lépkedett, az öreg padló így is meg-megcsikordult a léptei alatt.

– Pszt! – szólt rá, mintha értené a padló. – Ne árulj el!

Az ajtóban a zár álmos kattanással adta a tudtára, hogy ő bizony még aludni szeretett volna. Csendesen kinyitotta, s kilépett a tornácra. Az öreg padon összebújva szundítottak a cicák. Nem húzott cipőt. A fű még harmatos volt. Rálépett. Jó érzés töltötte el. A gyermekkorára gondolt, mikor hajnalban Karl bácsikájával kihajtották legelni a bárányokat. Ha tehette, mezítláb indult útnak, Karl bácsi pedig nagy cinkos volt ebben. Jelena bosszúsan kiabált utánuk:

– Karl, az Isten szerelmére! Adj már egy cipőt arra a szegény gyermekre! Mit gondolnak rólunk a faluban az emberek? Azt hiszik majd, hogy nem telik cipőre, vagy ami rosszabb, hogy meg akarjuk fázítani. Meg hát mégiscsak nemesi vér csörgedezik az ereiben. Ó, Karl, legalább a haját kötötted volna össze!

– Ne aggodalmaskodj, Jelena. Nem lesz ennek a csöppségnek semmi baja, ha mezítláb jön a legelőre. A nemesi vér meg nem nézi, hogy van-e rajtunk cipő, vagy sem!

Elmosolyodott a régi emlékeken. Körbenézett: minden aludt. A ház, az udvar, a házat körülölelő hegyek. Minden… a fűszálak, a bokrok, a fák. Futni kezdett. Meg sem állt a tóig. A hajnali nap a sugaraival vörösbe öltöztette a tó vizét. Csodálkozva nézte egy darabig. Olyan, mint egy mesében. Besétált a vízbe, s úszni kezdett. Egyre beljebb, a tó közepe felé. Amikor beért a közepére, felfeküdt a víz tetejére. Könnyűnek és súlytalannak érezte magát. Szeretett így lebegni. Nem gondolt semmire, senkire, s nem érzett semmit sem. Csak lebegett. Néhány perc telt csak el, s megérkezett az első hattyú. Egészen közel úszott hozzá. Néhány másodperc múlva megérkezett a második, a harmadik, a negyedik, s végül az ötödik is. Megszűnt számára a világ. Csak ő létezett, és a hattyúk. Együtt lebegtek a hajnali napfelkeltében. Boldog volt.

– Sophie, gyere ki a vízből, mert megfázol! – kiabáltam a partról.

Ő lemerült a víz alá. Nem akart hallani semmit és senkit, ami megzavarja a nyugalmát.

– Sophie, tudom, hogy hallod! Gyere ki, mert megfázol! – kiállítottam újra.

– Még nem szeretnék – hangzott félig a víz alól a válasz.

– A tó vize alig 15 fokos. Gyere ki, kérlek!

– De nekem jó itt!

– Gyere! – kérleltem egyre türelmetlenebbül.

Lassan a part felé úszott. Hátraszólt kicsit kacéran a hattyúknak, hogy holnap újra jön. A hattyúk, mintha értették volna, kecsesen tartott fejükkel búcsút intettek, s felrepültek a tó vizéről. Néhány másodperccel később már el is tűntek a hajnali égbolton.