A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Hervé Le Tellier: Le Nom sur le mur. Gallimard, Paris, 2024

Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide

a la publication de l’Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjának keretében jelent meg.

Fordította: Takács M. József

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 2024

Hungarian translation © Takács M. József, 2025

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Horváth Sára

Szerkesztő: V. Detre Zsuzsa

Kötetterv: Szász Julianna

ISBN 978-963-656-147-5

Korrektor: Kalocsai Judit

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

A SZÜLŐI HÁZ

ANDRÉ CHAIX

SIMONE REYNIER, A MENYASSZONY

SZÓVAL A NÁCIZMUS…

DE NATURA HUMANITIS

AZ ÉDEN ÉS A PARADICSOM

ANDRÉ, JULES ÉS JIM

ANDRÉ A PARTIZÁNOK KÖZÖTT

AZ ELFTE

ANDRÉ HALÁLA

A NÉV A FALON

A DRÔME MEGYEI ÉS A DIEULEFIT-I ELLENÁLLÁS BIBLIOGRÁFIÁJA

A KÉPEK FORRÁSA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A TRUBADÚR KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Amikor a gonoszok összefognak, a jóknak is össze kell fogniuk, különben sorra elbuknak, szükségszerűen feláldozva magukat egy ocsmány harcban.

EDMUND BURKE

Elmélkedések a jelenlegi
elégedetlenség okairól

Meglehet, hogy a forradalom az az aktus, amellyel a Történelem vonatán utazó emberiség meghúzza a vészféket.

WALTER BENJAMIN

Jegyzetek A történelem fogalmáról
című értekezéshez

A SZÜLŐI HÁZ

Egy „szülői házat” kerestem. Elmagyaráztam az ingatlanügynöknek: nem nyaralót, nem „felújítandó” romhalmazt, nem egy menő építész által megálmodott különleges házat, nem egy „atipikus”, juhakolból vagy selyemhernyó-tenyészetből lakóépületté átalakított ingatlant keresek, ahol az ember folyton beveri a fejét a juhok magasságához igazított ajtók szemöldökfájába.

Nem, olyan házat akartam, amelyben kitalálhatnám magamnak a „gyökereimet”, és persze egy élő faluban lévő házat, ahol az emberek a helyi vegyesboltban intézik a bevásárlásaikat, és déltájban a helyi presszóban isszák meg az aperitifjüket, és mindezt Drôme megye Provence-szal határos vidékén, ahol régóta vannak barátaim. Így aztán megnéztem ezt a hajdani postaállomást, tettem néhány lépést a mögötte lévő kis veteményeskertben, ahonnan ráláthattam a Miélandre és a Grand Ruy bérceit borító fenyőerdőkre, megmásztam a hálószobákhoz és a porlepte padláshoz vezető kőlépcsőt. Szóval így találtam meg: ez volt az, az én szülői házam. Egy masszív, kétemeletes, két évszázados, vastag falú épület, a Montjoux és Dieulefit szomszédságában lévő La Paillette falucska közepén.

A tulajdonos, Tina, keramikus volt. És német. Közel két évtizedig ebben a házban élt, egészen addig, amíg hatvanöt éves korában arra nem jutott, hogy mestersége túlságosan igénybe veszi az izmait meg a hátát, és ideje volna átköltöznie Granville-be, hogy ott akvarelleket fessen. Munkái Nicolas de Staël absztrakt tájképeit idézték, és a ház utcafrontját egy sor – fejmagasságban a falra csavarozott – mázas cseréptábla díszítette. Távozásakor Tina egy kivételével valamennyit magával vitte. Azt az egyet ajándékképpen – és itt-tartózkodása emlékeként – hagyta meg nekem, én pedig megígértem, hogy megőrzöm.

Amikor Tina levette a homlokzatról a sor jobb szélén lévő utolsó cseréptáblát, egy nagybetűkkel a szürke vakolatba karcolt név bukkant elő: ANDRÉ CHAIX. Figyelmesebb szemrevételezés után az André R-je nagy méretű kisbetűnek bizonyult. Amikor az udvaron ebédelünk, a friss levegőn, a nagy platánfa árnyékában, a betűket alig lehet látni. Gyanítom, hogy a kőfalról imitt-amott leváló vakolatot sosem újították fel. Hozzászoktam ehhez a névhez ott a falon, és végül meg is feledkeztem róla.

Ismerek néhány Chaixet. Mindenekelőtt ott van Marie Chaix, a költő és regényíró: Marie az OuLiPo köréhez tartozó amerikai írónak, Perec közeli barátjának, Harry Mathewsnak volt az élettársa. A Chaix névhez az első férje, a savoyai származású Jean François Chaix révén jutott, és ezt később is megtartotta családneveként. Nem volt hajlandó – csakúgy, mint a nővére, Anne Sylvestre – az apja, Albert Beugras nevét viselni. Beugras, aki Doriot jobbkeze volt, a II. világháború végén Németországba menekült, ahol aztán az amerikaiak letartóztatták, és a titkosszolgálatuk jó ideig megvédelmezte. Amikor az amerikaiak végre hajlandók voltak átadni őt a francia igazságszolgáltatásnak, Beugras csak hajszál híján kerülte el a halálos ítéletet. Mindezt Marie meséli el Les Lauriers du lac Constance [A Constance-tó babérfái] című regényében, amelynek alcíme így szól: Egy kollaboráció krónikája. Ez egy kitérő – az első a sok közül –, amely azonban hamarosan értelmet nyer.

2020 márciusának elején jártunk. Amikor már sejteni lehetett, hogy a járványveszély miatt hamarosan teljes zárlatot rendelnek el, meghívtam néhány barátomat a La Paillette-i „alkotóházba”. Úgy döntöttünk, hogy egy ideig nem megyünk haza – a társaság egy része Párizsba, a többiek pedig Nantes-ba –, hanem ott folytatjuk a munkánkat. Maszkos futárok hozták el nekem Anomália című regényem kefelevonatait, megsokasodtak az online értekezletek, felváltva a „jelenléti” megbeszéléseket, és mindenki maszkokat gyártott magának. Mi értelme volna hát hazamenni?

A város aprócska terén, a pékség mellett, néhány méternyire a házamtól áll „az életüket Franciaországért áldozó montjoux-i hősök” tiszteletére emelt háborús emlékmű. A két világháború már a múlt ködébe vész, halottaikat rég elfeledték, és 2020 különös tavaszán, amikor a járvány miatt megállt az idő, legalább húsz alkalommal elhaladtam az emlékmű előtt reggel, kezemben baguette-tel és croissant-okkal, közömbösen és sietősen. Azt hiszem, egy májusi napon történt, hogy a tekintetem megakadt egy néven: CHAIX ANDRÉ (1924. május – 1944. augusztus). A dátumok mindent elmondtak: Chaix ellenálló volt, maquisard, vagyis partizán, egy rövid életű fiatalember, amilyenből oly sok volt.

Nem tudtam róla semmit, és több hónap eltelt anélkül, hogy megfordult volna a fejemben a gondolat, hogy esetleg könyvet írhatnék róla. Először csak kérdezősködtem felőle, összegyűjtöttem a helyiek kollektív emlékezetében róla megmaradt emléktöredékeket, nagyjából összeraktam, hogy ki is volt ő. E kutatómunka során nagyon sok minden véletlenszerűen, szinte a csodával határos módon jutott a tudomásomra, és egy idő után már tudtam, hogy szeretném elmesélni André Chaix történetét. Kétségtelen, hogy minden élet regénybe illő. De egyeseké sokkal inkább, mint másoké.

Seneca a sztoicizmus leglényegét elénk táró Erkölcsi levelekben említ egy férfit, aki valakinek a betegágya mellett üldögél. Az illető vajon egy jó barát, aki ott akar lenni a beteg mellett annak utolsó perceiben, vagy az örökségre lecsapni készülő keselyű? „Ugyanaz a cselekedet lehet szégyenletes és dicséretes is” – mondja Seneca. Egyedül a szándék számít. Mérlegre tettem tehát a szándékaimat. Nem vagyok André Chaix barátja – de egyáltalán lehettem volna a barátja, én, akit szinte semmi nem kapcsol hozzá?

Csak egy név a falon.

Ahogy leírom ezt a rövid mondatot, kicsit kényelmetlenül érzem magam. Az új bekezdés mindig irodalmi döntés, néha csupán esztétikai szerepe van, de most hirtelen valami őszintétlenséget érzek e stilisztikai hatás mögött, hiszen a legjobb stílus az, amelyik észrevétlen marad. Előre is elnézésüket kérem, ha a tollam alól kiszaladna egy túl durva mondat, valami illetlen vagy mesterkélt szófordulat, egy túlságosan lírai vagy dagályos metafora. Próbáltam elkerülni az ilyesmiket, bár néha kedvem lett volna hozzájuk.

Nem regényt írtam, nem „André regényét” vetettem papírra. Nem beszéltem hozzá úgy, mintha élne, nem kezdtem el tegezni a könyvben, mintha a barátom volna. Ez egyfelől mesterkéltnek, másfelől tiszteletlennek hatott volna. Igaz, olykor a képzeletemre hagyatkoztam, de obszcenitásnak tűnt túlságosan szabadjára engedni a fantáziámat, szívesebben utaztam be ezt a korszakot, amelyet nem ismertem, de mégis meghatározta a sorsomat. Szeretném elvinni önöket oda, megosztani önökkel mindazt, amit a könyv írása közben megtudtam. Azt akartam, hogy a könyvben szerepeljenek képek és fényképek, mégpedig azért, hogy Andrénak, a kedvesének, Simone-nak és még néhány másik szereplőnek legyen arca, önök előtt is testet öltsenek, ugyanúgy, mint énelőttem. A képeslapokkal és a plakátokkal az események színhelyét és a korszak hangulatát kívántam megidézni. Ha lenne egy hangfelvételem Andrétól, azt is mellékelném, hogy meghallgassák.

Nem vagyok történész, de a történelem szükségszerűen megjelenik e könyv lapjain, hiszen André egyszerre volt a történelem szereplője, hőse és áldozata. Nem történészi szakmunkát írtam, nem ástam bele magam a titkos levéltári anyagokba, és itt szeretnék köszönetet mondani mindazoknak, akik segítettek nekem, hogy választ találjak olykor naiv kérdéseimre. Itt és most megpróbálom a saját szavaimmal elmondani azt, amit a könyvekben és az újságokban olvastam, amit a rádiós riportokban hallottam, illetve a dokumentumfilmekben láttam. Talán túl sokszor idézek e forrásokból, de ezt azért teszem, hogy ne kelljen átírnom azt, amit mások oly szabatosan megfogalmaztak.

Kérem, bocsássák meg nekem a hibákat, merthogy természetesen akadnak hibák a könyvben: az emberek emlékezete néha megbicsaklik, a különböző beszámolók időnként ellentmondanak egymásnak. Mindezek ellenére higgyék el nekem, hogy igyekeztem nem csalni.

A 2024-es év André Chaix születésének századik és halálának nyolcvanadik évfordulója. De ahogy elnézem a világ állapotát, semmi kétségem nincs afelől, hogy még mindig muszáj beszélnünk a megszállásról, a kollaborációról és persze a fasizmusról, a rasszizmusról és a másság, a mások végletes – a megsemmisítésükig terjedő – elutasításáról. Így aztán nem akartam kihagyni ebből a könyvből azt a szörnyeteget, amely ellen André Chaix harcolt, szót kellett adnom azoknak az eszményeknek, amelyekért az életét adta, és meg kellett vizsgálnom azt az emberi természetünk legmélyén megbúvó vágyunkat, hogy valami nálunk nagyobb dologhoz tartozhassunk – mert ez a vágy éppúgy kihozhatja belőlünk a legjobbat, mint a legrosszabbat.

Nem fogom azt állítani, hogy e szöveg megszületése „szükségszerű” volt, hogy „kötelességemnek” éreztem, vagy „rögeszmémmé” vált. Kafka egyik levelében ezt írja barátjának, Oskar Pollaknak: „mint egy öngyilkosság, olyan legyen a könyv, fejsze, a bennünk befagyott tenger jegéhez”.{1} De Kafka levele inkább az olvasásról szól, mint az írásról. Mondjuk tehát azt, hogy nekem egyszerűen muszáj volt beszélnem André Chaixről.

Nem tudom elképzelni a halált, a saját halálomat, nem tudok megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy végül a halál ad értelmet egy olyan életnek, amely addig céltalan volt. Bizonyára azt reméltem, hogy ha írok erről a fiatalemberről és arról, amit tudni vélek róla, egy tiszteletteljes, becsületes és szemérmes könyvet, az egy nagy lépést jelenthet ezen az úton.

Vezetéknév: Chaix

Keresztnév: André

Szülők: Jean Chaix és Marcelle Sourbier

Foglalkozása: ipari tanuló

Nemzetisége: francia

Születési dátum: 1924. május 23.

Születési hely: Montmeyran, Drôme

Lakóhely: Montjoux

ANDRÉ CHAIX

A régebbi szerzők derűsen, hősük születésével kezdték a történetüket. Ez az eljárás éppolyan jó, mint a manapság használatosak. Nekünk azonban hősünk halálával kell kezdenünk, hiszen ez adott okot e könyv megszületésére.

ANDRÉ PAUL CHAIX

Meghalt Franciaországért 1944. 08. 23-án

(Dieulefit, 26 – Drôme megye, Franciaország)

Státusza: katona; Egysége: Bels Francia

Er k (FFI);

Született: 1924. 05. 23-án La Paillette Montjoux-

ban (26 – Drôme megye, Franciaország)

Élt 20 évet, 2 hónapot és 30 napot.

Forrás: Service historique de la Défense, Caen

Jelzet: AC 21 P 41118

Ez az AC 21 P jelzet a II. világháború idején internált vagy deportált francia ellenállók személyi aktáira utal. 55 788 dossziéról van szó. André Chaix az FFI (Belső Francia Erők) azon 13 679 harcosának egyike, akik elestek a háborúban. Kétharmaduk 1944 júniusa és szeptembere között halt meg.

Grignan egyik utcájában, a chemin des Lièvres egyik házának falán látható emléktábla pontos részletekkel szolgál:

1944. augusztus 22-én itt, Grignanban a morvani 3. zászlóaljhoz tartozó egyik FTP{2}-egység, útban Montélimar felé, beleütközött egy német harckocsioszlopba. Az összecsapás során az egység hét fiatal harcosa életét vesztette. A Nyonban és Grignanban lezajlott harcok résztvevőiről napiparancsban emlékeztek meg.

Őrizzük meg emléküket

Forrás: © Yves Bichet

Ezt a fényképet egyik barátom készítette. Yves a chemin des Lièvres közelében lakik, de soha nem figyelt fel az emléktáblára. Ezen a táblán nem tüntették fel az elesett ellenállók nevét. Igaz, nem lehet mindent felírni egy márványtáblára. Nos, így hívták őket: Jean Barsamian, Aimé Benoît, André Chaix, Gabriel Deudier, Jean Gentili és Robert Monnier.{3} Két civil is meghalt: Paul Martin és Raoul Dydier. André egy harcos a sok közül, ahogy mondani szokták, a „névtelen hősök” egyike, de mégsem „név nélküli”, hiszen a La Paillette-i háborús emlékművön márványba vésték a nevét.

A Drôme Megyei Levéltár anyagaiból kiderül, hogy az apja, Jean Chaix 1900-ban született egy Vesc nevű, La Paillette-tól néhány kilométernyire északra lévő faluban, az édesanyja, leánykori nevén Marcelle Sourbier pedig 1903-ban a Valence-tól délkeletre fekvő Montmeyranban. A férfi nyolcvanhárom éves korában, 1983-ban halt meg, a nő tíz évvel később. Negyven, illetve ötven éven át gyászolhatták tehát a fiukat.

Dieulefit környékén a Chaix gyakori név. Egyébként a ma Franciaországban élő ötezer Chaix közül minden negyedik Drôme megyében lakik. A név végén lévő x-et – rendhagyó módon – ki kell ejteni (úgy, ahogy tesszük azt a szintén a kivételek közé tartozó Aix-en-Provence esetében is), de azért nem kell túlságosan megnyomni. André Chaix nevét tehát nagyjából úgy kell kiejteni, mint Marie Chaixét, az írónőét. A „chaix” valószínűleg a régi occitán nyelv cais (állkapocs) szavának helyi nyelvjárási változata, egy gúnynév, amelyet a feltűnően előreugró állkapcsú férfiakra ragasztottak, de az Alpokban ez a szó egy borókafélét jelöl, amelyből finom szörpöt készítenek.

Az 1931-es népszámláláskor Jean Chaixet La Paillette-i pékként vették nyilvántartásba – a pékség egyébként ma is ugyanazon a helyen működik. Marcelle és ő ebben az épületben lakott és dolgozott. A háború után nem sokkal eladták a pékség bérleti jogát, mert képtelenek voltak megmaradni ebben a házban, ahol André emléke kísértett. Volt egy második fiuk is, Marcel, André négy évvel fiatalabb öccse. Egy alumíniumkeretbe foglalt, üveglappal védett, szépia árnyalatú fényképen a két fivér látható. Bizonyára nyolc-, illetve tizenkét évesek, a hajukat, ahogy kell, gondosan megfésülték a fotózáshoz, és mindketten mosolyognak.

A véletlennek köszönhetően került a kezembe ez a fénykép. 2023 augusztusában egy kiállítás nyílt meg Taulignanban a Drôme megyei ellenállásról. A kiállítás internetes honlapján megemlítették a grignani összecsapást, ezt a rövid tűzharcot, amelyben André Chaix néhány másik maquisard-ral együtt a halálát lelte, és felbukkant André neve is. Kapcsolatba léptem a szervezőkkel, és találkozót beszéltünk meg a kiállítóterembe. Éppen az amerikai hadsereg egyik dzsipje és a maquisard-ok hétköznapjait bemutató – egy, a londoni rádió adását sugárzó régi, kristálydetektoros rádió köré felépített – „életkép” közelében álltunk, amikor átnyújtottak nekem egy szürke szalaggal átkötött, alig képeslapnyi méretű, lapos kis kartondobozt. A fedelére cellux ragasztóval ügyetlenül rögzített cetlin az „André” felirat állt. A család a szervezőknek ajándékozta mindazt, ami egy eltűnt nagybácsi után megmaradt, hogy az emléke ne merüljön teljesen feledésbe. Rögtön kinyitottam a dobozt, és néhány boríték meg fénykép alól hamarosan előtűnt ez a bekeretezett fotó, amelyen André és az öccse belemosolyog a fényképezőgép lencséjébe. Szégyenkezve, mintha egy sírt gyaláznék meg, nem mertem tovább kutakodni, óvatosan becsuktam a dobozt, megvártam, hogy visszaérjek La Paillette-be, és csak akkor pakoltam ki az íróasztalomra a dobozka tartalmát.

Sok minden volt benne, csupa apró, de értékes holmi: André személyi igazolványa, a munkaszerződése, amely szerint a dieulefit-i kerámiagyár ipari tanulója, a Dauphiné libéré című lapból kivágott újságcikk, amely André 1949. október 12-i montmeyrani temetéséről értesítette az olvasókat, egy négyrét hajtott lap egy könyvből, az FTP egyik röplapja, két boríték, bennük André levelei a szüleinek, tíz-egynéhány, az akkori divatnak megfelelően csipkézett szélű fénykép, egy kis, rozsdás fémdoboz, benne „a székrekedés és következményei kezelésére” szolgáló „Fructines-Vichy” hashajtó tabletták (ez a gyógyszer ma is létezik, a hatékonyságáról nincs információm), egy doboz tele apró fotokópiákkal, kétségkívül André által felszabdalt kontaktmásolatokkal. Volt még ott egy piros cérnával készült hímzés az egybefonódó A.C. betűkkel, egy kis barna bőr pénztárca és végül egy kevéssé ideillő, nagyon intim és élőnek ható tárgy: André cigarettaszipkája.

Ott voltak tehát előttem André Chaix életének ezen apróságai. Az egyik fényképen a fiatalember egy ló hátán állva egyensúlyoz; egy másikon hársfák között síel a Dieulefit-be vezető, behavazott úton, ahol az én házam is áll; egy harmadikon a menyasszonyával összeölelkezve látható, a lányt Simone-nak hívják, ezt az André által a fénykép hátlapjára írt néhány szerelmes szóból tudjuk. De Simone-ról majd később ejtek szót.

Különös, de addig soha nem akartam, nem mertem elképzelni Andrét, a vonásait, az alakját. És még ma sem tudom elképzelni a hangját, a hanglejtését. Ezeken a mondhatni tegnapi fotókon André úgy tizenkilenc éves lehet, de jóval idősebbnek látszik. Tekintetéből érettség, testéből pedig magabiztosság sugárzik. Magas, atletikus termet, őszinte arc, világos szem: André kifejezetten jóképű fiatalember. Olyan, mint egy filmsztár. Van benne valami a fiatal Jean Gabinből vagy Burt Lancasterből, ha abból a korszakból akarunk választani valakit, vagy az ifjú Marlon Brandóból, aki – Andréhoz hasonlóan – szintén ebben az évben ünnepelné a századik születésnapját. Marcelle bizonyára nagyon büszke volt elsőszülött fiára.

A munkaszerződésében az áll, hogy 1943 áprilisában „Chaix André”-t a „7. fizetési kategóriába tartozó ipari tanulóként” felveszik a dieulefit-i kerámiagyárba. A dokumentumot a gyár igazgatója, André Le Blanc írta alá április 20-án, azon a napon, amikor Adolf Hitler az ötvennegyedik születésnapját ünnepelte. Az ipari tanuló André még csak tizennyolc éves, a sorsa még százszor is nagy fordulatot vehet, de a pékfiú máris egy másik életről álmodik, és ezt azzal kezdi, hogy a 260 Celsius-fokos kemencét felcseréli egy 1200 fokosra. A kis kerámiagyár a rue Savelas-n, a Dieulefit-t kettészelő Jabron folyó partján áll. André a Chateauras térről jövet, ahol a református templom áll, felkaptatott a nyüzsgő rue du Bourg-on, majd balra fordult rögtön a katolikus templom után.

A montjoux-i községi iskola néhány lépésnyire van a pékségtől, szemben az egykori postaállomással, ahol a falba vésett név olvasható.

Szerettem volna megtalálni a kis André iskolai bizonyítványait, de a közel egy évszázad túl hosszú idő ahhoz, hogy az oktatásügyi adminisztráció akár egyet is megőrizzen közülük. Ha mégis így lett volna, az azért némi nyugtalanságot keltett volna bennem. A leveleken és a fényképek hátlapján André írása kissé bizonytalannak tűnik, de mondataiban nincs sok helyesírási hiba, és igényes szófordulatokat találunk bennük. Egyébként pedig – a tintapacák is jelzik –, próbáljanak meg szépen írni egy Sergent-Major márkájú tollal!

La Paillette-ban, a pékség mellett van egy kávézó-étterem, akkoriban az egyetlen a faluban: a Café Ponson, ahol Prosper Ponson fogadja a vendégeket. Találtam egy régi képeslapot ennek a kávézónak a fotójával. André bizonyára hozott ide croissant-okat reggelente, és kenyeret délben. Nem sokkal a háború után Prosper elköltözött La Paillette-ból Montélimarba, és azóta fél tucat vendéglős váltotta egymást ezen a helyen.

20 év, 2 hónap és 30 nap – ez áll az AC 21 P 41118 jelzetű dossziéban. Hétezer-háromszázkilencvenhét nap. Én 1957 áprilisában születtem, és 1977. július 22-én pontosan annyi idős voltam, mint André a halála napján. Egy éppoly naiv, mint bölcs haiku – hiszen egy haikunak ilyennek kell lennie – azt mondja, hogy az ember, anélkül, hogy tudná, minden évben megünnepli eljövendő halálának évfordulóját.