Mick Herron

FOGATLAN OROSZLÁNOK

Mick Herron

FOGATLAN OROSZLÁNOK

Utolsó Kör-sorozat 2.

A mű eredeti címe

Dead Lions

Copyright © Mick Herron 2013
The right of Mick Herron to be identified as the Author of the Work has been asserted by him in accordance with the Copyright,
Designs and Patents Act 1988.
First published in the English language by Hodder & Stoughton Limited.

Hungarian translation © Abrudán Katalin

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ABRUDÁN KATALIN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 538 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

MSJ-nek

1

Valami kicsapta a biztosítékot Swindonban, így a délnyugati hálózat teljesen leállt. A Paddingtonon a monitorokról kitörlődtek az érkezési idők, a helyüket minden járat mellett Késik felirat vette át, és a leállt vonatok utasai zsúfolásig megtöltötték a peronokat. Az előcsarnokban a balszerencsés utasok kis csoportokat alkottak bőröndjeik körül, míg a veterán bejárók megindultak a pub felé, vagy hazacsörögtek az atombiztos alibivel, hogy utána a városi szeretőjüknél töltsék az időt. És Londontól harminchat percre, a Worcester felé tartó gyorsvonat lassított, majd már csak lépésben haladt, és végül megállt a Temzére néző semmiben. A kivilágított lakóhajók fénybe öltöztették a folyót, és két kenura is rávetették fényüket, amelyek abban a pillanatban el is tűntek, ahogy Dickie Bow észrevette őket: két törékeny, sebes suhanásra tervezett jármű. Csak úgy hasították a vizet a hideg márciusi estében.

A kocsiban mindenfelé halkan duruzsoltak az utasok, ki az órájára pillantott, ki telefonált. Dickie Bow is magára öltötte a szerepet, bosszúsan cöcögött, de valójában sem órát nem hordott, sem hívnia nem kellett senkit. Nem tudta, hogy hová tart, és még jegye sem volt.

Három üléssel odébb a gengszter a bőröndjével bajlódott.

A hangszóró sercegni kezdett.

„Itt a főjegyvizsgáló beszél. Sajnálattal értesítjük kedves utasainkat, hogy egy Swindon előtti vágánytechnikai meghibásodás miatt nem tudjuk folytatni az utunkat. Jelenleg...”

Recsegés, majd a hang elhalt, de a szomszédos kocsikból halkan átszűrődött a bejelentés további része. Aztán a hang újra visszatért: „...Readingbe tolatunk, ahol vonatpótló autóbuszok...”

Ezt a részt egybehangzó, általános undorral telt nyögés és nem kevés káromkodás fogadta, de ami Dickie Bow-t leginkább lenyűgözte, hogy mindenki azonnal készülődni kezdett. A bejelentés még véget sem ért, és a kabátok már felkerültek a gazdáikra, a laptopok teteje lezárult, a táskák csatjai bekattantak, az emberek felálltak az ülésekről. A vonat tolatni kezdett, a folyó ellenkező irányba kezdett folyni, és újra feltűnt a readingi állomás.

Hatalmas káosz keletkezett, ahogy az utasok kizúdultak a már amúgy is zsúfolt peronra, és ráébredtek, hogy nem tudják, merre kell menniük. Dickie Bow sem tudta, ám őt egyedül az ellenséges ügynök foglalkoztatta, aki egyből eltűnt a forgatagban. Dickie azonban elég régi motoros volt ahhoz, hogy ne essen pánikba. Felidéződött az emlékezetében a régi rutin. Mintha sosem hagyta volna el a Spionparkot.

Azzal a különbséggel, hogy azokban az időkben keresett volna egy támasztani való falat, és elszívott volna egy cigarettát. Ezt itt nem lehetett, de ettől még nem szűnt meg benne a nikotinéhség, és a hirtelen, darázscsípésszerű szúró érzés sem a combjában, ami annyira valósnak tűnt, hogy majd elakadt a lélegzete. Megmarkolta a fájó pontot, közben a keze előbb egy nemtörődöm aktatáska sarkába ütközött, majd egy síkos, nedves esernyő visszataszító simaságát érintette. Halálos fegyverek – gondolta. A világ ingázói halálos fegyvereket hordoznak magukkal.

A tömeg elszántan sodorta előre, akár tetszett neki, akár nem, ám hirtelen helyreállt a rend, mert ismét sikerült megtalálnia a célpontot: ott az ellenség! Kopasz fejét kalap védte, aktatáskáját a hóna alá szorította. A gyalogos-felüljáróhoz vezető mozgólépcső közelében állt. Dickie tehát az elcsigázott utasoktól bekerítve elcsoszogott mellette, és fellépett a mozgólépcsőre, majd felérve behúzódott egy sarokba. Az állomás fő kijárata ezzel a híddal szemben volt. Feltételezte, hogy mindenki abba az irányba lódul majd, amint bejelentik, hogy hol várakoznak a buszok.

Behunyta a szemét. Nem volt egy átlagos nap ez a mai. Ilyenkorra, vagyis valamivel fél hét utánra már aránylag jó állapotban szokott lenni: általában déli tizenkettőkor kelt, úgy ötórányi nyugtalan alvás után. Aztán jött egy erős kávé tej nélkül, és egy cigi elszívása a szobában. Szükség esetén zuhanyozott. Aztán beült a Csillagba, ahol egy Guinness meg utána egy whisky vagy helyrerántotta, vagy figyelmeztette, hogy a szilárd ételt jobb lesz kerülni. De az igazi kemény korszak már elmúlt. Akkoriban voltak zavaros pillanatai: részegen kurvának nézett egy apácát, a rendőröket összetévesztette a barátaival, józanon összefutott valamelyik exfeleségével, és a nő nagy megkönnyebbülésére még csak fel sem ismerte. Nehéz idők voltak.

De még akkor sem húzhatott volna el mellette egyetlen huszonnégy karátos moszkvai ügynök sem anélkül, hogy ki ne szúrta volna, kicsoda is valójában.

Dickie érzékelte, hogy beindultak a dolgok: a hangszóró tájékoztatott a buszokról, és mindenki megindult, hogy átkeljen a gyalogos-felüljárón. Addig lógott a menetrendet feltüntető képernyő körül, amíg a fickó elhaladt mellette, majd hagyta, hogy elkapja a sodrás, és három párolgó testnyire a célponttól haladt előre. Nem kéne ilyen közel kerülnie, de a tömeg mozgásának a koreográfiája kiszámíthatatlan.

Ráadásul ez a boldogtalan fajtából való tömeg volt. Az emberek, miután átpréselték magukat a jegyellenőrző kapukon, nyaggatni kezdték az állomás személyzetét, a vasutasok pedig nyugtatgatták őket, vitatkoztak velük, és megmutatták a kijárat felé vezető irányt. Odakinn nedves, sötét este fogadta őket, de a buszok sehol sem voltak. A tömeg összetorlódott az előcsarnoknál. Az így kilapított Dickie Bow mindkét szemét a nyugodtan várakozó ellenségen tartotta.

Megszakított utazás – gondolta Dickie. Ebben a melóban az ember mindig kockázatot vállal – Dickie elfelejtette, hogy ő már nem is végzi ezt a melót –, az ellenség meg már minden kockázatot átgondolt, mire leszálltak a vonatról; igazodott a körülményekhez, nem csapott semmi hűhót, és folytatta az útját a céljához úgy, ahogy lehetett. Hogy ez a cél hol lehet, arról Dickie-nek fogalma sem volt. A vonat eredetileg Worcester felé haladt, de előtte még bőségesen voltak megállók. A pasas bárhol leszállhatott volna. Dickie csak annyit tudott, hogy ahol a fickó leszáll, ott ő is leszáll.

Aztán egyszerre megjelentek a buszok a kanyarban, három jött egymás után. A tömeg megfeszült, előrelendült, és az ellenséges ügynök úgy tört át a tömegen, mint egy jégtörő hajó a sarki vizeken, Dickie meg a nyomában keletkező rések között navigált, és úgy követte. Valaki útbaigazítást próbált adni, de nem volt meg hozzá a hangereje. Jóval azelőtt, hogy befejezhette volna, szavait elnyomta az őt nem halló emberek moraja.

De úgy tűnt, az ellenség megértette a tájékoztatást. A harmadik busz felé tartott, Dickie tehát a nyomába eredt, keresztülvágta magát a káoszon, és ő is ugyanarra a buszra szállt. Senki nem kérte a jegyeket. Dickie végigügetett a buszon, egészen a hátsó ülésig, ahonnan jól rálátott a két sorral előtte ülő férfira. Elhelyezkedett, és behunyta a szemét. Minden akciónak megvan a maga nyugalmasabb fázisa. Amikor bekövetkezik, az ember lehunyja a szemét, és leltárt készít. Kilométerekre volt a lakásától, és minden vagyona vagy tizenhat font a zsebében. Jó lenne egy ital, de azt nem kapja meg egyhamar. A mérleg pozitív oldala viszont azt mutatta, hogy itt van, itt és most, és hogy nem is tudta, mennyire hiányzott neki mindez: az igazi élet, és nem az, hogy a folyékony kenyér segítségével próbálja meg túlélni a napokat.

Az ellenséget is akkor pillantotta meg, amikor ezt a fajta túlélést gyakorolta. Ott bukkant fel az orra előtt a Csillagban. Egy civilnek leesett volna az álla: Ez meg mi a fene? Egy profi, még ha rég nem gyakorló profi is, ránézett a faliórára, felhajtotta a Guinnessét, becsukta az újságját, és távozott. Ellötyögött egy darabig a két házzal lejjebb álló fogadóiroda előtt, felidézte, hogy hol és kinek a társaságában látta utoljára azt az arcot. Akkor a pasas csak mellékszereplő volt. Ő tartotta az üveget, és zúdította a tartalmát Dickie kipeckelt szájába. Szigorúan néma szerep. Az enyhe áramütéseket nem ő vezette Dickie gerincébe... Tíz perc múlva feltűnt, és Dickie követni kezdte, mert ő az a fajta ember volt, aki egy menyét nyomát sem téveszti el az erdőben, nemhogy egy múltból itt ragadt szellemét. A múlt kísértete. A Spionpark visszhangja.

(Ha valaki nagyon ragaszkodik hozzá, hát jó, legyen Berlin. A Spionpark Berlin volt, abban az időben, amikor a ketrec épp csak kinyílt, és mindenfelé megrémült ellenséges ügynökök özönlöttek kifelé, mint a bogarak egy felfordított farönk alól. Legalább naponta kétszer megjelent valami izzadó, leendő besúgó az ajtóban, állította, hogy papundeklibőröndjében a koronaékszereket hozza: védelmi adatokat, lövedékek hatósugarára vonatkozó adatokat, hadimérgek titkait... És mégis, az összes izgatott ténykedés ellenére az írás ott virított a frissen lebontott Falon: mindenki múltját elfújta a szél, Dickie Bow-nak még a jövőjét is. Kösz, öregfiú. Attól tartunk, nem sok igény van mostanság a te... ööö... képességeidre... Mi? Milyen nyugdíj? Így hát természetes volt, hogy visszasodródott Londonba.)

A sofőr mondott valamit, de Dickie nem tudta kivenni, hogy mit. Az ajtó szisszenve becsukódott, két gyors dudálás, mintegy búcsúvétel gyanánt a hátramaradt buszoknak. Dickie megdörzsölte a combját, ahol az aktatáska sarka vagy az esernyő hegye megbökte, és elmélázott a szerencséről meg a furcsa helyszínekről, ahová a sorsa penderítette. Például a sohói utcából a metróhoz, majd a vonal másik végén a Paddingtonra, aztán egy vonatra, és most erre a buszra. Még mindig nem tudta, hogy ez jó szerencse volt-e vagy sem.

Amikor a fények kihunytak, a busz rövid időre utazó árnyjátékká vált. Aztán az utasok bekapcsolták a fejük fölötti kis olvasólámpákat, kék fények világítottak felfelé a laptopokból, és az iPhone-okat szorongató kezek kísértetiesen fehérré váltak. Dickie előhalászta a mobilját, de nem volt üzenete. Sosem kapott semmilyen üzenetet. Végiggörgette a kontaktjai listáját, és egészen megdöbbente, milyen rövid. Két üléssel előtte az ellenség szoros csőbe tekerte az újságját, beszorította a két térde közé, és ráakasztotta a kalapját. Lehet, hogy elaludt.

A busz elhagyta Readinget. Az ablakon keresztül sötét vidék bontakozott ki a félhomályban. Valamivel távolabb a vörös fények egyre magasabbra emelkedő sora Didcot erőművének hosszú kéményét sejtette, bár a hűtőtornyok nem látszottak.

Dickie úgy fogta a mobilját, mint egy gránátot. Hüvelykujját az apró számgombokon futtatva megkereste a kis domborulatot a középső nagy gombon, ami a sötétben való navigálást segítette. De Dickie szavain senki sem csüngött. Dickie egyfajta őskövület volt. A világ elfelejtette, és különben is mit tudna üzenni? Hogy felbukkant egy arc a múltból, és ő most hazáig követi? Kit érdekelne? A világ túllépett Dickie-n. Rég maga mögött hagyta.

Manapság már szelídebben adagolják az elutasítást. Dickie néha elcsípett egy-két elsuttogott mondatot a Soho hírcsatornáin, és tudta, hogy ma még a használhatatlanok is esélyhez juthatnak. A Szolgálatot, mint minden más szervezetet, az előírások és szabályzatok tartották fogva: rúgd ki a silány munkaerőt, aztán a munkaügyre idéznek, hogy diszkrimináns módon bánsz az inkompetensekkel. A Szolgálat tehát fogta a selejtet, összegyűjtötte valami isten háta mögötti helyen, és papírmunkával árasztotta el őket. Egyfajta adminisztratív abúzus volt ez, célja, hogy végül maguktól mondjanak fel. Ők voltak az utolsó befutók. Az elfuseráltak. A lúzerek. Utolsó befutóknak csúfolták őket, és Jackson Lamb alá tartoztak, akit Dickie még a Spionparkból ismert.

A mobilja pittyent egyet, de nem üzenet jött, csupán egy figyelmeztetés, hogy merül az aksija.

Dickie tudta, milyen érzés az. Semmi hozzáfűznivalója nem volt. A figyelme ellankadt, majd másfelé irányult. Laptopok zümmögtek, mobilok susogtak, de Dickie hangjából kiment az erő. Ujjai gyenge feszülésén kívül nem is mozdult. A kis domborulat a nagy gomb közepén enyhén birizgálta, horzsolgatta a hüvelykujja begyét.

Tudta, hogy fontos üzenetet kell küldenie, de fogalma sem volt, hogy mi lehet az, és hogy kinek kell továbbítania. Egypár tiszta pillanat erejéig még tudatában volt, hogy egy fülledt, nyirkos közösség része, egyazon levegőt szívja be a többiekkel, ugyanazokat a zajokat hallja. De a dallam lassan elhalt, és nem lehetett többé felidézni. Minden elhalványult, kivéve az ablakban elsuhanó vidéket. A táj továbbra is fekete hullámok soraként bontakozott ki, és áramlott a messzeségbe, a sötétben itt-ott tűhegynyi fények villantak fel, mint flitterek egy sálon. Aztán a fények elmosódtak, elhomályosultak, majd elsötétültek, a sötétség még egyszer, utoljára vetett egy nagy hullámot, és már csak a busz létezett, ahogy hűségesen vitte halandó szállítmányát Oxford felé, ahol eggyel kevesebb lelket ad majd le, mint amennyit induláskor felvett az esőben.

Első rész
FEKETE HATTYÚK

2

Most, hogy befejeződött az útjavítás, az Aldersgate Street lényegesen békésebb lett London Finsbury kerületében. Persze még így sem az a hely, ahová az ember piknikezni menne, de már nem is a kriminálisan feltorlódott forgalom helyszíne. A közlekedés lüktetése, áramlása normalizálódott, és noha a zajszint továbbra is magas, legalább nem a légkalapács hangja az uralkodó, és esetenként az utca dallamosabb zenéje is érzékelhető: kocsik éneke, taxik dudálása. A helybeliek pedig döbbenten bámulják az akadálytalanul haladó forgalmat. Volt idő, amikor a bölcs ember háromnapi hideg élelem nélkül fel sem szállt a buszra. Most meg beletelik egy félóra is, míg sikerül átkelni a túloldalra.

Meglehet, ez az a helyzet, amikor a városi dzsungel visszaköveteli a magáét. És ha már dzsungelről beszélünk, tudjuk, hogy mindnek megvan a maga élővilága, csak alaposan meg kell figyelni. Fényes délelőtt egy rókát láttak, amint a White Lion Courtból átkocogott a Barbican központba. A bonyolult virágágyások és szökőkutak között madarak és patkányok élnek. A medencék fölé hajló zöld növénysátor alatt békák bújnak meg. Sötétedés után denevérek röpködnek a levegőben. Így hát nem lenne abban semmi meglepő, ha történetesen egy macska pottyanna elénk a Barbican valamelyik tornyából, majd a járdára huppanva egy pillanatra megdermedne, és a feje mozdítása nélkül azonnal és minden irányban felmérné a terepet, ahogy azt csak a macskák tudják. Ez a cica sziámi fajta. Fakó színű, rövid szőrű, ferde szemű, karcsú és légies. Fajtája minden egyedéhez hasonlóan ő is képes átcsusszanni a résnyire nyitott ajtón és a bezártnak hitt ablakon. Mindössze egyetlen pillanatig áll így. Aztán megindul.

Olyan sebesen halad, mint egy jó kis pletyka, keresztül a gyalogos-felüljárón, le a lépcsőkön az állomás felé, aztán ki az utcára. Egy kevésbé tapasztalt macska megtorpant volna, mielőtt áthalad a mellékúton.

A mienk azonban nem! Bízva a megérzéseiben, a hallásában és a gyorsaságában, hamarabb átér a szemközti járdára, mint ahogy a furgon sofőrje beletaposhatott volna a fékbe. Aztán eltűnik, vagy legalábbis úgy látszik. A sofőr mérgesen utánanéz, de egy poros mélyedésben meghúzódó fekete ajtón kívül, amely egy újságos és egy kínai étterem között áll, semmit sem lát. Az ajtó ősrégi festését az utca sara fröcskölte be, lépcsőjén egyetlen magányos, megsárgult tejesüveg áll. A macskánk pedig nyomtalanul eltűnt.

Mert természetesen körbement a hátsó bejárathoz. Az Utolsó Körbe senki sem lép be a főbejáraton keresztül. Helyette az ide kényszerülők egy lepukkant kis közbe térnek, innen egy penészes falakkal övezett, koszos kis hátsó udvarba lépnek, és berúgják a legtöbb reggelen a nedvességtől vagy a hidegtől vagy a melegtől szoruló ajtót. Ám a mi cicánk tappancsa sokkal finomabban ügyködik, semmint szükséges lenne ilyen durvasághoz folyamodnia, egy szempillantás alatt bent is van, és már iszkol is felfelé az irodákhoz vezető lépcsőn.

És itt, az első emeleten – mivel a földszintet az Új Birodalom kínai étterem és az újságos, amelynek ki tudja, hogy idén mi a neve, birtokolja – gürcöl Roderick Ho, egy elektromos limlomok dzsungelévé változtatott irodában. A sarkokban elhagyatott billentyűzetek árválkodnak, míg a hátlapjuktól megfosztott monitorokból élénk színű vezetékek kunkorodnak elő, mint hurkokat vető belek. A kékesszürke könyvespolcokon szoftverkézikönyvek és kábelek sorakoznak, meg cipősdobozok, amelyeket majdnem biztos, hogy furcsa formájú fémdarabokkal töltöttek meg, míg Ho íróasztala mellett kartondobozokból rakott torony imbolyog. Ezt a számítógépes guruk már-már hagyományos építőeleméből, az üres pizzásdobozokból emelték. Rengeteg cucc van itt.

Ám amikor kíváncsi cicánk bekukkant az ajtón, csak Hót találja odabenn. Az iroda egyedül az övé, és Ho ennek határozottan örül, mert általában ki nem állhatja az embereket; az viszont sosem merült fel benne, hogy mások meg őt nem állhatják. És míg Louisa Guy köztudottan úgy vélte, hogy Ho feltehetően az autista spektrum markánsabb végén helyezhető el, Min Harper erre rendszerint azzal válaszolt, hogy a srác a seggfejkijelzőt is azonnal beindítja. Nem meglepő tehát, ha elmondjuk, hogy ha Ho észrevette volna a cicánkat, válaszképp egy kólásdobozt vágott volna hozzá, és nagyon csalódott lett volna, ha nem találja el. De van itt egy másik dolog is, amit Roderick Ho még nem ismert fel önmagával kapcsolatban: nevezetesen, hogy álló célpontot sokkal jobban eltalál, mint mozgót. Szinte sosem téveszti el a papírkosarat, még akkor sem, ha az iroda túlfeléről dobja bele a kólásdobozt, ugyanakkor mozgó célpontokat sokkal közelebbről is eltévesztett már.

Macskánk tehát sértetlenül visszavonul, hogy bekukkantson a szomszédos irodába. És itt két új arccal találkozik, akiket csak nemrég helyeztek át az Utolsó Körbe. Az egyik fehér, a másik fekete. Az egyik nő, a másik férfi. Annyira újak itt, hogy még a nevüket sem tudjuk, és a látogató mindkettőjüket megdöbbenti. Törzsvendég ez a macska, netán ő is egy az Utolsó Befutók közül? Vagy ez valami próbatétel? Gondterhelten összenéznek, és míg egy kissé közelebb kerülnek egymáshoz ebben a pillanatnyi zavarban, a cica kicsusszan az irodából, és kecsesen felszökken a lépcsőn a következő folyosóra, ahol további két irodát talál.

Ezek egyikén Min Harper és Louisa Guy osztozik, és ha Min Harper és Louisa Guy figyeltek volna, és észrevették volna, hogy a cica benézett hozzájuk, akkor a pirulásig zavarba hozták volna. Mert Louisa azonnal letérdelt volna hozzá, hogy a karjába kapja, és meglehetősen lenyűgöző kebléhez szorítsa (és itt Min felségvizeire evezünk, mert e kebelről határozott véleménye van: nem is túl kicsi, nem is túl nagy, hanem pont megfelelő). Min ugyanakkor – ha képes lenne elegendő időre elvonni a figyelmét Louisa cickójáról – férfiasan megragadta volna a macska grabancát, kissé hátrahúzta volna a fejét, hogy válthassanak egy értő pillantást, és mindketten tisztába kerüljenek a másik kandúri minőségével, nem a bolyhos, puha jellemzőkkel, hanem az éjszakai kóborló, sötétben bolyongó, vadragadozó tulajdonságokkal, amelyek mindig ott húzódnak egy macska nappali ténykedései hátterében.

Min és Louisa egyaránt beszélni kezdtek volna arról, hogy meg kellene nézni, van-e egy kis tej, de egyikük sem indult volna el tejet keresni, hogy bebizonyítsa, a jó szándék kimutatására és a tej szolgáltatására egyaránt képes. Macskánk pedig – egyébként teljesen jogosan – távozása előtt könnyített volna magán a szoba szőnyegén.

Majd továbbment volna River Cartwright irodájába. És noha látogatóban járó cicánk ezt a küszöböt is ugyanolyan feltűnésmentesen lépte volna át, mint a többit, ebben az esetben nem tudott volna elég diszkréten lopakodni. Mert River Cartwright, a szőke, sápadt fiatalember, akinek egy kis anyajegy látható a felső ajka fölött, azonnal felhagyott volna az éppen aktuális foglalatosságával, legyen az papírmunka vagy számítógépes feladat – gondolkodást igénylő, semmint izgalmas akciót sejtető dolog, és talán ez magyarázza, hogy itt a levegőt betölti az elfojtott energia feszültsége –, és addig szemezett volna a macskával, míg az az alapos vizsgálódástól zavartan el nem fordult volna. Cartwrightnak eszébe sem jutott volna a tej, mert túlságosan lekötötte volna a macska mozgásának feltérképezése, hogy hány ajtón kellett átcsusszannia, míg ideért; eltöprengett volna rajta, hogy egyáltalán mi vonzotta az Utolsó Körbe; miféle hátsó szándék húzódik meg a fejében. Az is igaz, hogy amíg ő így gondolkodott volna, a mi cicánk visszavonult volna, és felment volna a lépcsősor utolsó szakaszán, reménykedve, hogy fent kevésbé beható vizsgálódásnak lesz kitéve.

És ezzel a reménnyel rábukkant volna az utolsó két irodára. Ez már vendégszeretőbb környék egy peckesen sétáló cica számára, mert itt dolgozik Catherine Standish, és ő tudja, hogy kell bánni a macskákkal. Egy macska vagy járulékos kiegészítő, vagy pótlék, és Catherine Standishnek egyikre sincs szüksége. Mert ha az embernek már van egy macskája, onnan csak egy apró lépés a második macska beszerzése, és egy, az ötven felé járó, egyedülálló nő életében két macska birtoklása lényegében felér az élet lezárásáról szóló nyilatkozattal. Catherine Standish számos rémséggel találkozott pályafutása során, de mindegyiket túlélte, és most sincs szándékában, hogy megadja magát. Cicánk itt tehát kényelembe helyezkedhet, mivel jól érzi magát, de mindegy, hogy mennyire tetteti magát kedvesen, hogy milyen félénken dörgöli fényes bundáját Catherine lábszárához, itt aztán megint nem kap semmi finomságot; nem kap papír zsebkendőn szárazra lapogatott és a lába elé helyezett olajos szardíniát, sem egy kis csészealjba öntött tejszínt. És mivel nincs az a macska névre érdemes lény, amely eltűrné az imádat ilyen hiányát, a mi cicánk is átvonul innen a szomszédos irodába...

...és végre megérkezik Jackson Lamb barlangjába, ahol a padlástér mennyezete rézsútosan lejt, ahol az ablakot mindig lehúzott sötétítőredőny rejti, és ahol az egyetlen fény forrása egy telefonkönyvek kupacán egyensúlyozó íróasztali lámpa. A levegőt szinte vágni lehet; minden kutya szaglószervi vágyálma: házhoz szállított étel, titokban elszívott cigaretta, egynapos fing és állott sör vegyüléke. Ám leltárt készíteni nincs idő, mert Jackson Lamb a súlyához képest meglepő sebességgel tud mozogni, legalábbis ha úgy tartja kedve, afelől meg semmi kétségünk sem lehet, hogy ha az irodájába bepofátlankodik egy kibaszott macska, akkor biztos, hogy úgy fogja tartani a kedve. Egyetlen szempillantás alatt nyakon kapta volna a cicát, felhúzta volna a sötétítőredőnyt, kinyitotta volna az ablakot, és az állatot az alant húzódó utcára hajította volna. Itt persze az állat a talpára esett volna, ahogy azt a tudomány, a pletyka meg a közhiedelem egyformán állítja, de ugyanolyan biztos, hogy az Aldersgate Streeten uralkodó új rend szerint egy mozgó jármű elé került volna. Tompa puffanás és fékcsikorgás hangja szállt volna fel, de Lamb addigra már becsukta volna az ablakot, és ismét lehunyt szemmel, vaskos virsliujjait a pocakján összefonva ült volna a székében.

Nagy szerencséje tehát a cicánknak, hogy nem is létezik, mert ilyen tragikus véget ért volna. Történetesen kétszeresen is szerencséje van, mert ezen a bizonyos délelőttön megtörtént a majdhogynem elképzelhetetlen, és Jackson Lamb egyáltalán nem szundikál a székében az íróasztala mögött, nem bóklászik az irodája előtti konyhában, és nem fosztogatja beosztottjai szendvicsesdobozait, és még csak nem is lebeg le-fel a lépcsőn azzal a hátborzongató zajtalan járással, amely produkálására bármikor képes. Nem kopogtat a padlóján, ami River Cartwright mennyezete, csak azért, hogy stopperolja, hány másodperc alatt ér fel hozzá Cartwright, és nem néz át Catherine Standishen, amikor az elé tesz egy jelentést, amely megírására Lamb elfelejtett utasítást adni. Egyszóval, nincs benn.

És az Utolsó Körben senkinek sincs fogalma sem róla, hogy hol lehet.

Jackson Lamb Oxfordban volt, és méghozzá egy vadonatúj elméletet is kidolgozott, amelyet érdemesnek tartott rá, hogy alkalomadtán majd megemlítse a Regent’s Park öltönyöseinek. Lamb új elmélete így szólt: ahelyett, hogy a zöldfülű kémtanoncokat méregdrága kínzásellenállási technikákat oktató kurzusokon képeznék a walesi határ tájékán elrejtett titkos központokban, sokkal egyszerűbb lenne, ha csak az oxfordi vasútállomásra küldenék őket, és megfigyeltetnék velük a személyzet technikáját. Mert ki tudja, hol és hogyan oktatták ezeket a vasutasokat, de az biztos, hogy az információ visszatartásának művészetében mindegyikük roppant tehetséget mutatott.

– Itt dolgozik, igaz?

– Uram?

– Szolgálatban volt múlt kedd este?

– Az ügyfélszolgálat telefonszáma minden plakátunkon szerepel, uram. Amennyiben panasza lenne...

– Nincs panaszom – vágott közbe Lamb. – Csak annyit akarok tudni, hogy szolgálatban volt-e múlt kedd este.

– És miért akarja tudni, uram?

Lamb eddig a köntörfalazás három ilyen mesterével találkozott. Ez a negyedik apró termetű, lenyalt hajú emberke volt. Őszülő bajusza időnként önállósította magát, és meg-megrándult. Egyenruhát viselő menyétre hasonlított. Lamb a legszívesebben elkapta volna a lábát, és megcserdítette volna az egész embert, mint valami ostort, de hallótávolságon belül állt a közelükben egy rendőr.

– Mondjuk azért, mert fontos.

Persze volt nála igazolvány, egy munkanévre kiállítva, de az ember nem akar hasonlatossá válni ahhoz a pecáshoz, aki nagy köveket hajigál a vízbe, mielőtt kivetné a horgát. Ha bárki felhívná az igazolványon szereplő számot, az azonnal riasztaná a Regent’s Parkot. Lamb meg nem akarta, hogy az öltönyösök elkezdjék faggatni, hogy mégis mit képzel, mert maga sem volt egészen biztos benne, hogy mégis mit képzel, viszont nincs az az isten az égben, akinek ezt bevallaná.

– Nagyon fontos – tette hozzá, és megtapogatta a kabátja hajtókáját. Kicsit meglebbentette, és a belső zsebéből egy pénztárca kacsintott ki feltűnően, abból meg egy húszfontos lógott ki, szintén feltűnően.

– Á!

– Akkor ezt „igen”-nek veszem.

– Muszáj óvatosnak lennünk, uram. Érti, ugye? Amikor mindenféle ember kérdezősködik egy ilyen fontos közlekedési csomóponton.

Jó tudni – gondolta Jackson Lamb –, hogy ha a terroristák megszállnák ezt a fontos közlekedési csomópontot, akkor ilyen áthatolhatatlan védelmi vonalba ütköznének. Egészen addig, amíg meg nem lobogtatnak előttük néhány bankót.

– Múlt kedden – kezdte immár fennhangon – volt valami fennakadás.

– Nálunk nem, uram. Itt minden rendben volt – rázta a fejét a vasutas.

– Minden rendben volt, csak a vonatok álltak le.

– Itt jártak a vonatok, uram. A probléma máshol volt.

– Rendben. – Nagyon rég volt már, hogy Lamb kibírt egy ilyen hosszú beszélgetést anélkül, hogy ne mondott volna valami trágárságot. Az utolsó befutók szörnyen megdöbbentek volna ezen a jó modoron, kiváltképp az újak, akik Lamb stílusát már-már valamiféle próbatételnek gyanították. – De bárhol is volt a probléma, embereket hoztak ide buszokkal Readingből. Mivel a vonatok nem közlekedtek.

A menyét erre erősen összevonta a szemöldökét, de már látta, hogy miként zárhatja le ezt a kellemetlen faggatózást, és nagy lendülettel igyekezett a célegyenesbe.

– Ez igaz, uram. Vonatpótló buszok jártak.

– És azok honnan jöttek?

– Azon a bizonyos napon, gyanítom, hogy Readingből, uram.

Már hogy a fenébe ne! Jackson Lamb felsóhajtott, és elővette a cigarettáját.

– Itt tilos a dohányzás, uram!

Lamb a füle mögé biggyesztette a szálat.

– Mikor jön a következő readingi vonat?

– Öt perc múlva, uram.

Lamb köszönetet mormolt, és megindult a peronokhoz vezető korlátok felé.

– Uram?

Lamb visszanézett.

A menyét Lamb kabáthajtókájára függesztette a szemét, és sokat sejtetően összedörzsölte a mutató- és a hüvelykujját.

– Mi az?

– Azt hittem, hogy...

– Hálás leszek?

– Igen.

– Hát jó, hálából adok egy jó tippet. – Itt Lamb jelentőségteljesen felemelte a mutatóujját. – Ha panasza van, minden plakáton megtalálja az ügyfélszolgálat telefonszámát.

Aztán kiténfergett a peronra, és várta a vonatot.

Ezalatt az Aldersgate Streeten az első emeleti irodában a két új befutó kíváncsian méregette egymást. Egy hónapja kerültek ide, két hét különbséggel. Mindkettőt a Regent’s Parkból száműzték, a Szolgálat szívéből és erkölcsi fellegvárából. Az Utolsó Kör, amelynek nem ez volt az igazi neve – nem is volt neve –, elismerten egyfajta szemétlerakó volt: az ide való áthelyezés rendszerint csak átmeneti időre szólt, mert akiket ide küldtek, aránylag gyorsan felmondtak. Épp ezért helyezték ide őket. Lényegében a fejük fölött képletesen elhelyezkedő, „kijárat” tábla égője felkapcsolásának számított. Utolsó befutóknak hívták őket. Utolsó Kör/utolsó befutók. Egy régi viccen alapuló szójáték volt, de a vicc eredetét már szinte mindenki elfelejtette.

Ezek ketten – és már a nevük is megvan: Marcus Longridge és Shirley Dander – látásból ismerték egymást korábbi inkarnációjuk idejéből, de a Regent’s Park a részlegkultúra szoros markában élt, a bevetésiek meg a hírszerzők között szigorú megkülönböztetés volt érvényben, és e két csoport tagjai más-más vizeken eveztek. Így aztán most, csakúgy, mint az új dolgozók bárhol, ugyanolyan gyanakvással néztek egymásra, mint a régebben itt dolgozókra. Ennek ellenére el kell ismerni, hogy a Szolgálat világa aránylag kicsi volt, és a különböző sztorik gyakran kétszer is körbejártak, mielőtt a romokból felszálló por leülepedett volna. Marcus Longridge (jó negyvenes, fekete, karibi szülők London déli részén született gyermeke) tudta, hogy mi repítette ide Shirley Dandert a Regent’s Park hírszerző részlegéből, míg a húszas évei közepén járó és enyhén mediterrán jellegű Dander (hadifogolytábor közelében élő skót dédmama, olasz fogoly kimenőn) is hallott egyet s mást Longridge ideg-összeroppanásáról, és hogy következésképp terápiára járt, de ezekről egyikük sem beszélt, sőt mindeddig másról sem nagyon beszélgettek. Napjaikat kitöltötték a közös irodahasználattal járó apró-cseprő részletek és a remény lassú kiégése.

Végül a nyitólépést Marcus tette meg, ezúttal csak egyetlen szó kimondásával:

– Tehát.

Késő délelőtt volt. London időjárása tudathasadásosan viselkedett. Az iroda mocskos ablakára váratlanul napsugarak fénylő nyalábjai vetődtek, majd ugyanolyan hirtelen zápor kezdte verni az üveget, de az attól nem lett tisztább.

– Tehát mi?

– Tehát így állunk.

Shirley Dander arra várt, hogy újrainduljon a számítógépe. Már megint. Egy arcfelismerő szoftvert futtatott rajta, a csapatok kivonását követelő felvonulásokon a megfigyelőkamerák által elcsípett felvételeket hasonlította össze a dzsihádistagyanús alakok fantomképeivel, vagyis olyan dzsihádisták képeivel, akikről gyanították, hogy léteznek, és olyan, fedőnévvel és minden egyébbel rendelkező dzsihádistákkal, akiket azonban meglehet, hogy csak a pancser hírszerző szolgálat hívott életre mindenféle szóbeszéddel. Míg a program ugyan két évvel idősebb volt, mint a frissebb verziók, mégsem volt annyira ósdi, mint a számítógépe, ami kifejezetten zokon vette a vele szembeni nagy elvárásokat, és ezt a délelőtt folyamán már háromszor is Shirley értésére adta.

– Ismerkedni akarsz? – kérdezte a lány, anélkül hogy felnézett volna.

– Sosem merném.

– Nem is lenne bölcs dolog.

– Már hallottam.

– Nahát akkor!

És majdnem egy teljes percig ebben maradtak. Shirley érezte a bőrén a karórája ketyegését és az asztallap rezonálását, ahogy a számítógép küszködve megpróbált életre kelni. Két pár láb csattogott lefelé a lépcsőn. Harper és Guy. Elgondolkodott rajta, hogy vajon hová mehetnek.

– Akkor hát, most, hogy megegyeztünk, hogy nem akarlak felszedni, beszélgethetünk?

– Miről?

– Bármiről.

Dander erre vérfagyasztóan meredt a férfira.

– Akár tetszik, akár nem, egy irodán osztozunk – vonta meg a vállát Marcus Longridge. – Örülnék, ha több szót is váltanánk, mint hogy „Csukd be az ajtót!”.

– Sosem mondtam neked, hogy csukd be az ajtót.

– Vagy akármit.

– Sőt, én inkább szeretem, ha nyitva van. Kevésbé tűnik börtöncellának a szoba.

– Haladunk – mondta erre Marcus. – Látod, máris beszélgetünk. Sokáig voltál börtönben?

– Nem vagyok vicces kedvemben, oké?

– Oké – vonta meg megint a vállát Marcus. – De még több mint hat óra munkaidő van hátra. A nyugdíjig meg vagy húsz év. Csöndben is eltölthetjük, ha úgy akarod, de az egyikünk tuti megbolondul, a másikunk meg beleőrül. – Azzal visszafordult a saját gépéhez.

A földszinten becsapódott a hátsó ajtó. Shirley képernyője kékre váltott, majd gondolt egyet, és újra összeomlott. Most, hogy egy társalgási kísérletre már sor került, a beszélgetés hiánya szinte visított, mint egy tűzriasztó sípolása. Shirley karórája lüktetett. Egyszerűen képtelen volt megállni, ki kellett mondania a szavakat.

– Ez csak rád vonatkozik ám!

– De mi?

– A húsz dolgos év.

– Aha.

– Az én esetemben inkább negyven.

Marcus bólintott. Az arcán nem látszott, de úgy érezte, győzött. Tudta, hogy valami elkezdődött.

Readingben Jackson Lamb kinyomozta, hol találja az állomásfőnököt, akinek a kedvéért eljátszotta a fontoskodó professzor szerepét. Nem is volt nehéz elhinni, hogy Lamb valami egyetemi tudós: a vállát korpa borította, zöld V nyakú pulóverét lepottyant falatok foltjai tarkították, kabátujja alól foszladozó mandzsetta kandikált ki. Túlsúlyos volt, feltehetően mert sok időt töltött könyvtárakban üldögélve, ritkuló, sötétszőke haját hátrafésülve hordta. Az arcán kiütő borosta sokkal inkább a lustaságát, semmint a menőségét hirdette. Voltak, akik Timothy Spallhoz hasonlították, még mielőtt a színész lefogyott, elismerve, hogy a fogai még az övénél is rosszabbak.

Az állomásfőnök továbbirányította a személyszállító vállalathoz, ahonnan a vonatpótló buszokat bérelték, és tíz perccel később Lamb már újra a fontoskodó egyetemi tanár szerepét alakította, de ezúttal megspékelte egy kis gyásszal is.

– A testvérem volt – mondta.

– Ó! Ó, szívből sajnálom!

Lamb megbocsátóan legyintett.

– De igazán! Hiszen ez rettenetes. Őszinte részvétem.

– Évek óta nem beszéltünk.

– Ettől csak még szörnyűbb, nem?

Lamb-nek erről nem volt véleménye, így hát bólintott.

– Igen. Igaz. – Szeme elhomályosult, ahogy elképzelt egy gyerekkori emléket, amelynek során két fivér a testvéri összetartás egy remek pillanatát éli meg, mit sem sejtve, hogy az eljövendő évek során eltávolodnak egymástól, hogy életük derekán már nem is beszélnek egymással, és hogy mindez Oxfordshire egy sötét estéjén, egy buszon ér véget, ahol egyikük megadja magát a...

– Szívroham volt, ugye?

A megszólalni képtelen Lamb némán bólintott.

A garázsmester szomorúan megcsóválta a fejét. Csúnya ügy volt. És a cégnek sem valami jó reklám, hogy az egyik járaton meghalt egy utas. Az is igaz, arról nem volt szó, hogy ezért a vállalat lenne a felelős. Minden egyébtől függetlenül, a halott nem rendelkezett érvényes jeggyel.

– Azon gondolkodtam...

– Igen?

– Hogy melyik busz lehetett? Benn áll most?

Az udvaron négy busz állt, két másik meg a garázsban, és a garázsmester történetesen pontosan tudta, hogy ezek melyike vált önszántán kívül hullaszállítóvá. A jármű ráadásul kevesebb mint tíz méterre parkolt tőlük.

– Csak szeretnék beülni egy pillanatra – mondta Lamb. – Oda, ahol ült. Megérti, ugye?

– Hát, nem vagyok benne biztos, hogy...

– Nem arról van szó, mintha hinnék valami életerőben vagy lélekben – magyarázta Lamb megremegő hangon. – De abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán nem hiszek az ilyesmiben. Érti, mire gondolok?

– Hogyne. Hogyne.

– És ha csak odaülhetnék egy pillanatra, ahol ő is..., amikor meghalt..., nos...

Képtelen volt folytatni. Elfordult, és elbámult a parkolót övező téglafal fölött, túl a velük szemben álló irodaépületen. Egy pár kanadai lúd húzott el a folyó felé, a panaszos gágogásuk mintegy hangsúlyosabbá tette Lamb szomorúságát.

A garázsmesternek legalábbis így tűnt.

– Ott van – mondta. – Az a busz az.

Mire Lamb felhagyott az ég pásztázásával, és tágra nyílt szemű, ártatlan hálával nézett a férfira.

Shirley Dander megkocogtatta a makacs monitort a ceruzájával, de hiába, így végül felhagyott a kocogtatással. A ceruza koppanva ért asztalt, és a lány egyfajta pukkanó hangot hallatott.

– ...Mi az?

– Pontosan hogy értetted azt, hogy sosem mernéd?

– Ezt nem tudom követni.

– Amikor megkérdeztem, hogy ismerkedni akarsz-e, azt mondtad, sosem mernéd.

– Hallottam a sztorit – felelte erre Marcus Longridge.

Így már érthető, gondolta Shirley. A sztorit mindenki hallotta.

Shirley Dander százhatvan centi magas, barna szemű, barna bőrű lány volt, telt, érzéki szájjal, amit nem gyakran használt mosolygásra. Vállban és csípőben széles volt, és kedvelte a fekete színt: fekete farmert, fekete felsőket és fekete edzőcipőt hordott. Egyszer valaki a füle hallatára felvetette, hogy nagyjából annyira szexi, mint egy közlekedési terelőoszlop, ám ezt a megjegyzést egy szexuálisan hírhedten cselekvőképtelen illető tette. Aznap, amikor az Utolsó Körbe helyezték, tüsire borotválta a fejét, és azóta is, hetente egyszer, ugyanilyen rövidre vágta a haját.

Semmi kétség nem fért hozzá, hogy Shirley rögeszmés rajongást keltett valakiben. Nevezetesen a Regent’s Park hírszerző részlegének egyik kisfőnökében, aki kitartóan üldözte, és nem volt hajlandó tudomást venni róla, hogy Shirley már foglalt. A pasas állandóan üzeneteket hagyott az íróasztalán, és a legvadabb órákban hívogatta a lány szerelmének a lakását. Munkájából fakadóan nem volt nehéz nyom nélkül megejtenie ezeket a telefonhívásokat. Shirley munkájából fakadóan pedig nem volt nehéz lenyomozni őket.

Természetesen megvolt a megfelelő protokoll: panaszkezelési eljárás, amely részét képezte a „helytelen viselkedés” részletes leírása, valamint a „tiszteletlen magatartás” bizonyítása, és egyéb irányelvek is voltak, amelyek nem sokat értek az olyan alkalmazottak szemében, akik minimum nyolchetes rohamosztagos kiképzésen vesznek részt a gyakorlati próbaidejük alatt. Egyik éjszaka a pasas hatszor csörgött Shirley-re, majd másnap a kantinban megkérdezte tőle, hogy jól aludt-e. Mire a lány egy szép tiszta ökölcsapással a padlóra küldte.

Ezt még talán meg is úszta volna, ha nem állítja talpra a fickót, és nem üti ki még egyszer.

Személyes problémák. Ez volt a személyzeti osztály ítélete. Egyértelmű, hogy Shirley-nek személyes problémái vannak.

– Mindenki hallotta a fickó történetét. Valaki úgy mesélte, hogy rendesen felemelkedett a levegőbe – hallotta Marcus hangját a gondolatain keresztül.

– Csak az első alkalommal.

– Szerencséd volt, hogy nem rúgtak ki.

– Nem rúgtak ki?

– Talált, süllyedt. De egy munkahelyi verekedés?! Kevesebbért is rúgtak már ki embereket.

– Pasasokat talán – mondta Shirley. – De roppant kínos lenne kirúgni egy csajt, csak azért, mert leütött egy görényt, aki folyamatosan molesztálta. Különösen, ha az illető „csaj” jogi útra akarja terelni a dolgokat. – A „csaj” előtt és után álló idézőjel akkor sem lehetett volna nyomatékosabb, ha Shirley még ki is mondja, hogy: idézőjelben. – Mellesleg volt egy adum.

– Milyen adu?

Shirley mindkét lábával nagyot taszított a székén, elrúgta magát az asztaltól, és a széklábak élesen nyiszorogtak a padlón.

– Mit akarsz elérni?

– Semmit.

– Hát, pedig elég kíváncsinak tűnsz, ahhoz képest, hogy csak csevegni akarsz.

– Na de miféle beszélgetés az, ha még csak kíváncsiak sem vagyunk? – mutatott rá Marcus.

A lány alaposabban megnézte magának a férfit. Korához képest nem nézett ki rosszul, bár úgy tűnt, mintha az egyik szemhéja túlságosan petyhüdten lógna, de ettől inkább ébernek látszott, mintha folyamatosan szemmel tartaná a világot. A haja hosszabb volt, mint Shirley-é, de nem sokkal. Gondosan ápolt bajuszt és szakállt hordott, választékosan öltözött. A mai nap ez vasalt farmert és egy szürke zakó alatt viselt, gallér nélküli fehér inget jelentett. Fekete és lila színű, Nicole Farhi márkájú sálja a fogason lógott. A lánynak mindez nem azért tűnt fel, mert érdekelte, hanem mert hasznos információ volt. A férfi nem hordott jegygyűrűt, de ez semmit sem jelentett. Ráadásul amúgy is mindenki vagy elvált, vagy boldogtalan.

– Rendben – mondta Shirley. – De ha átversz, első kézből lesz információd arról, milyen a jobbhorgom.

– Hé! Én csak megpróbálok valamiféle munkakapcsolatot kialakítani. Hiszen mindketten újak vagyunk – tartotta fel a kezét Marcus, és megadása nem is volt teljesen színlelt.

– Nekem nem tűnik úgy, hogy a többiek nagyon össze lennének kovácsolódva. Legfeljebb talán Harper és Guy.

– Nekik nem kell – mondta Marcus –, nekik itt már kinevezett státuszuk van. – Ujjai gyors szólót játszottak a számítógép billentyűzetén, majd eltolta magától, és a székével együtt Shirley felé fordult. – Te mit gondolsz róluk?

– Mint csapatról?

– Vagy mint külön-különálló személyekről. Nem kell kiselőadást tartani.

– Kivel kezdjük?

– Kezdjük Lamb-mel – javasolta Marcus Longridge.

Jackson Lamb a busz hátsó ülésén ült, amelyen egy ember meghalt, és kibámult a repedezett betonnal borított udvarra, egy kétszárnyú, fából ácsolt kapura meg Reading azon túl elterülő városközpontjára. Ősrégi londoniként Lamb mindezt képtelen volt borzongás nélkül nézni.

Most azonban mindenesetre arra koncentrált, hogy azt tegye, amit elvileg csak tettetett, vagyis magába mélyedve ült, és visszaemlékezett a férfira, akiről azt állította, hogy a fivére, de aki valójában Dickie Bow volt, és akinek a neve ahhoz túl idétlen volt, hogy fedőnév legyen, ahhoz meg túl bájos, hogy valóságosnak tűnjön. Dickie és Lamb ugyanabban az időben dolgoztak Berlinben, de ennyi idő távlatából Lamb csak bajosan tudta felidézni a másik arcát. Állandóan valamiféle ravasz, hegyes orrú, hegyes állú, patkányt idéző kép jelent meg előtte, de hát végül is Dickie Bow az is volt; vándorpatkány, aki ügyesen préselte át magát még a legszűkebb réseken is. Ez volt a legfőbb túlélési technikája. De úgy tűnik, legutóbb ez nem segített rajta.

(Szívrohamot kapott, állt a boncolási jegyzőkönyvben. Nem is kifejezetten meglepő egy olyan ember esetében, aki annyit ivott és dohányzott, meg annyi olajban sütött ételt evett, mint Dickie Brown. Lamb számára kellemetlen olvasmány az ilyesmi, mivel mindez akár az ő szokásainak a leírása is lehetett volna.)

Előrenyúlt, és végighúzta az ujját az előtte lévő ülés hátulján. A huzat felszíne javarészt sima volt, az egyetlen égésnyom rajta egyértelműen ősrégi, az egyik sarkában a halovány karcolás csak a véletlen műve lehetett, nem egy haldokló utolsó üzenetének valamiféle nyoma...

Évek teltek el azóta, hogy Bow a Szolgálat kötelékében állt, és még akkor is csak a nagy hadsereg egyik közlegénye volt, aki sosem jutott be a főhadiszállás sátrába. A vándorpatkányokban mindig meg lehet bízni, úgy tartotta a régi bölcselet, mert valahányszor elfogadtak egy összeget a másik oldaltól, másnap reggel már ott álltak a küszöbön, várván, hogy a saját oldaluk megfejelje az ajánlatot.

Nem volt köztük testvéri szövetség. Ha Dickie Bow matraca kigyullad, és ő odavész, Lamb szemrebbenés nélkül esett volna át a gyász öt fázisán: tagadás, harag, alkudozás, közöny, reggeli. Bow azonban egy mozgó busz hátsó ülésén halt meg, méghozzá érvényes jegy nélkül. Az italozástól, cigizéstől és zsíros ételektől függetlenül a boncolási jegyzőkönyv arra nem adott magyarázatot, hogy mit keresett Bow itt, az isten háta mögött, amikor a sohói szexshopban kellett volna töltenie a műszakját.

Lamb felállt, és végigfuttatta a kezét a felső poggyásztartón, de nem talált semmit. És még ha rá is bukkant volna valamire, az akkor sem Dickie Bow holmija lett volna. Hat nap után semmiképp. Aztán újra leült, és végigvizsgálta az ablak alján húzódó gumiszegélyt; itt is karcolásnyomokat keresett. És lehet, hogy ez nevetséges, de ha az ember a moszkvai szabályok szerint játszik, akkor mindig feltételezi, hogy elolvassák a leveleit. Ezért, ha üzenetet akar hagyni, azt másféle módszerekkel teszi. Igaz, ebben az esetben nem a gumiszegélyt és nem a körmét használta.

A busz elejéről ekkor tétova, udvarias köhintés hallatszott.

– Nézze, ööö...

Lamb gyászosan feltekintett.

– Nem szeretném sürgetni, de sokáig marad még?

– Még egy perc – válaszolta Lamb.

Sőt, még ennyi sem kellett. Mert beszéd közben becsúsztatta a kezét hátul az ülés és a háttámla találkozásánál húzódó résbe, jó mélyen lenyúlt a két párna közé, és közben először is találkozott egy megkövesedett rágógumigolyóval, amely kis daganattá szilárdult az ülés huzatán; majd egy marék kekszmorzsával meg egy gemkapoccsal és egy annyira kis címletű pénzérmével, hogy nem volt érdemes kiszedni, és valami kemény dolognak az élével, ami az utolsó pillanatban elcsusszant az ujjai elől, úgyhogy még mélyebbre kényszerült préselni a kezét, annyira, hogy a kabátujja egészen felgyűrődött a karján. És megint megérezte! Valami egyenletes felületű műanyag héj simult a tenyerébe. Lamb e kutatás közben úgy megkarcolta a csuklóját, hogy a seb vérezni kezdett, ahogy kiszabadította a kincset, de észre sem vette. Minden figyelmét kitartása jutalmára összpontosította. Egy régi, ormótlan, végtelenül olcsó mobiltelefont tartott a kezében.

– Lamb, hát... Lamb pontosan az, aminek látszik.

– Éspedig?

– Valami dagadt rohadéknak.

– De igencsak régi motoros.

– Hosszú életű, dagadt rohadék. A legrosszabb fajtából. Az emeleten ül, és mindenkit leszar. Mintha élvezné, hogy egy olyan osztály élén áll, ami tele van egy rakás...

– Lúzerrel.

– Te engem lúzernek nevezel?

– De hiszen mindketten itt vagyunk, nem?

A munka hirtelen elfelejtődött. Marcus Longridge, miután lelúzerezte Shirley Dandert, szélesen rámosolygott. A lány meg egy pillanatra elhallgatott, és azon gondolkodott, hogy mindez hová vezet. Amikor először belépett ide, elhatározta, hogy senkiben sem bízik meg. A sünifrizura is ennek a stratégiának a része volt. Ne bízz senkiben! És erre most tessék, mindjárt kitárulkozik Marcusnak, pusztán azért, mert egy irodán osztoznak. És miért mosolyog a pasas? Azt képzeli, hogy megnyerő és barátságos? Lélegezz mélyet, de csak mentálisan, mondta magának, nehogy meglássa.

Ez volt a hírszerzők krédója: deríts ki mindent, de semmit ne árulj el!

– Az esküdtszék ezt még nem döntötte el. De te mit gondolsz róla? – kérdezte végül a férfitól.

– Hát, végtére is saját részlege van, főnök.

– Jó kis részleg! Inkább valami adománybolt. Kezdjük ott, hogy ez már múzeumi darab. – Shirley itt rácsapott a számítógépére. – Ezzel a szarral kellene elkapnunk a bűnözőket? Még akkor is jobb esélyünk lenne, ha kimennénk az Oxford Streetre egy csíptetős írótáblával: „Elnézést, uram, ön terrorista?”

– Uram vagy hölgyem – helyesbítette Marcus. – De nem kell nekünk senkit sem elkapnunk – tette hozzá aztán. – Nekünk halálra kell unni magunkat, aztán lelépni valami biztonsági céghez. A lényeg azonban az, hogy bármiért is helyeztek ide minket, Lamb az egyetlen, aki nincs büntetésben. Vagy ha igen, akkor határozottan élvezi.

– Szóval mire akarsz kilyukadni?

– Arra, hogy Lamb tudja, hol van a kutya elásva. Valószínűleg ő maga is eltemetett egypárat.

– Ez egy metafora akar lenni?

– Én megbuktam irodalomból. A metafora előttem csukott könyv.

– Úgy értettem, hogy szerinted ügyes fickó?

– Hát, túlsúlyos, iszik meg dohányzik, és kétlem, hogy azonkívül, hogy felveszi a telefont, és rendel egy curryt, más komoly testedzést is végezne. De igen, most, hogy mondod, azt hiszem, ügyes.

– Talán valamikor az volt – vélte Shirley. – De mi értelme van az ügyességnek, ha az ember túl lassú hozzá, hogy igazán kitűnjön vele?

Ám Marcus ezzel nem értett egyet. Az, hogy valaki ügyes és eszes, egy állapot. Lamb képes arra, hogy teljesen lefárassza az embert, pusztán azzal, hogy előtte áll, és a másiknak fogalma sem lenne róla, hogy veszélyes lehet, amíg Lamb odébb nem áll, az ember meg azon kapja magát, hogy fogalma sincs, ki kapcsolta le a villanyt. Persze ez csak Marcus egyéni véleménye. Előfordult már, hogy tévedett.

– Gondolom – tette hozzá –, ha elég sokáig itt maradunk, majd rájövünk, hogy mi az igazság.

A buszról leszállva Lamb megdörzsölte a szemét, amitől határozottan úgy tűnt, mintha gyászolna, de legalábbis viszketne a szeme. A garázsmester láthatóan kellemetlenül érezte magát, kínosan feszengett; vagy attól, hogy egy idegen gyászának lett a szemtanúja, vagy mert észrevette, hogy Lamb az ülések között turkált, és azon gondolkodott, vajon szóba hozza-e a dolgot.

De Lamb minden ilyen lehetőség elejét vette azzal, hogy megkérdezte:

– Itt van a sofőr?

– Melyik, aki akkor vezetett, amikor...?

Amikor a fivérem feldobta a talpát, igen, gondolta Lamb, de válasz helyett csak bólintott, és ismét megtörölte a szemét.

A sofőr nem nagyon akart mesélni Lamb-nek a nem igazán együttműködő utasról, mivel az átlagos buszsofőrnek az utazóközönségről alkotott véleményével összhangban ő is úgy vélte, hogy egyedül az a jó utas, aki az utazás végén szó nélkül elhagyja a buszt. De miután a garázsmester elnézést kérve végleg búcsút mondott, és visszaballagott az irodájába, és Lamb aznap reggel immár másodszor is megvillantotta a húszfontosát, a sofőr beszélni kezdett:

– Mit mondhatnék? Szívből sajnálom, hogy ilyen veszteség érte.

Igaz, látszott rajta, hogy a saját potenciális nyereségének viszont örül.

– Nem látta, hogy beszélt-e esetleg valakivel a testvérem? – kérdezte Lamb.

– Elvileg nekünk leginkább az utat kell figyelni.

– De az indulás előtt?

– Mit mondhatnék? – ismételte meg a sofőr. – Igazi őrültekháza volt itt aznap, haver. Vagy kétezer megrekedt utas, mink meg csak szállítottuk őket. Úgyhogy nem vettem észre semmit, bocs. Ő is csak egy közönséges kuncsaft volt, egészen addig, amíg... – Itt a sofőr rájött, hogy a társalgás zsákutca felé halad, és egy levegőben lógó „tuggyá”-val fejezte be.

– …amíg Oxfordba nem ért, és kiderült, hogy egy hulla is van a fedélzeten – segítette ki Lamb.

– Biztos békésen halt meg – tette hozzá a sofőr. – Egész idő alatt aránylag jól betartottam a szabályos sebességet.

Lamb visszafordult a busz felé. A vállalat piros és a kék színeit viselte, alsó felét sár fröcskölte be. Egy teljesen átlagos jármű, amire Dickie Bow felszállt, de leszállni már nem szállt le róla.

– Történt valami szokatlan azon az úton? – kérdezte Lamb.

A sofőr értetlenül bámult.

– A holttestet leszámítva.

– Sajnálom, haver. Tuggya, hogy van. Eriggy, vedd fel őket az állomáson, tedd le őket Oxfordban! Volt már ilyen.

– És mi történt, amikor megérkeztek? Oxfordba.

– A legtöbben úgy megindultak, mint a szélvész. Itt mán várta őket egy vonat, az ment tovább az út hátralévő részén. Akkorra vagy egyórás késésben voltak. És ráadásul zuhogott. Úgyhogy nem ténferegtek sokat.

– De hát valakinek meg kellett találnia a holttestet. – A sofőr furcsállva nézett rá, és Lamb tudni vélte, miért. – Richardot – mondta. Hiszen a testvéréről beszél, nem igaz? – Dickie-t. Valaki csak észrevette, hogy halott.

– A busz hátuljában keletkezett egy kis nyüzsgés, de addigra már halott volt. Egyikük, egy orvos, hátramaradt, de a többiek elhúztak a vonathoz. – A sofőr egy pillanatra elhallgatott. – Békésnek tűnt. Mármint a testvére.

– Dickie pontosan ilyen halált kívánt magának – biztosította Lamb. – Szerette a buszokat. Na, és maga mit csinált? Kihívta a mentőket?

– Segíteni mán nem lehetett rajta, de igen. Emiatt egész este itt ragadtam. Félre ne értsen! Tanúvallomást kellett tennem, de arról magának tudnia kell. Merhogy a testvére.

– Úgy van – mondta Lamb. – Merhogy a testvére vagyok. Történt még valami?

– Mán csak a szokásos, haver. Ahogy, hát tuggya, elvitték, én rendbe tettem a buszt, meg minden, aztán visszajöttem ide.

– Rendbe tette a buszt?

– Semmi takarítás meg ilyesmi. Csak, tuggya, végignéztem az üléseket, hogy nem hagytak-e fenn valamit. Pénztárcát, ilyeneket.

– És talált valamit?

– Nem, haver, aznap este nem. Vagyis igen! Egy kalapot.

– Kalapot?

– Az egyik felső csomagtartóban. Nem messze onnan, ahol a testvére ült.

– Milyen kalap volt?

– Fekete.

– Fekete milyen? Keménykalap? Puhakalap? Milyen volt?

– Hát csak egy közönséges kalap volt – rántotta meg a vállát a sofőr. – Egy olyan széles karimás.

– És most hol van?

– A talált tárgyak osztályán, hacsak nem jöttek mán érte. Csak egy kalap volt. Az emberek lépten-nyomon a buszon felejtik a kalapjukat.

De nem a zuhogó esőben, elmélkedett Lamb.

Hanem jobban belegondolva ez mégsem igaz. Esőben többen hordanak kalapot, tehát többen is felejtik a buszon. Ez logikusnak tűnt. Egyszerű statisztika.

Csakhogy a statisztikával az a helyzet – érvelt tovább magában Lamb –, hogy a statisztika nyugodtan elmehet a jó édes anyjába.

– Na, és hol van a talált tárgyak osztálya? – Lamb tétován a depó irodája felé mutatott. – Ott?

– Á! Dehogyis, haver. Oxfordba van, nem igaz?

Ó, hogy a rohadt életbe, de még mennyire, hogy igaz, gondolta Lamb.

– Na és mi a helyzet Hóval?

– Ho egy köcsög.

– Szenzációs hírem van. Minden webkocka köcsög.

– Ho köcsögsége ennél súlyosabb. Megmondjam, mi volt az első szava hozzám?

– Na, mi?

– A legeslegelső dolog, érted? Úgy képzeld el, hogy még a kabátomat sem vettem le – mondta Marcus. – Megérkeztem az első reggel, épp belegondolok, hogy száműztek a spionok Ördögszigetére, és hogy vajon milyen lesz itt, és akkor Ho felveszi a kávésbögréjét, az orrom elé tartja – a bögrén Clint Eastwood képe van –, és azt mondja: „Ez az én bögrém, érted? És nem szeretem, ha mások is használják a bögrémet.”

– Oké – egyezett bele Shirley –, ez tényleg szar ügy.

– Messze túlmegy minden köcsögségen. Lefogadom, hogy minden zokniját megcímkézi, hogy melyik a bal, melyik a jobb.

– És mi van Guyjal?

– Harperrel dug.

– És Harper?

– Ő meg Guyt dugja.

– Nem mondom, hogy nincs igazad, de ez elég kevés egy jellemábrázoláshoz.

– Hát, még nem régóta dugják egymást – vonta meg a vállát Marcus –, úgyhogy e pillanatban ez az egyetlen jelentős dolog velük kapcsolatban.

– Az előbb egész biztosan ők mentek lefelé. Kíváncsi vagyok, hová mehettek – mondta Shirley.

– Szóval még mindig persona non gratának számítunk a Parkban.

Ez azért hangzott furcsán Min Harper szájából, mert e pillanatban is egy parkban voltak, de Louisa Guy tudta, mire gondol.

– Hát – mondta –, nem vagyok benne biztos, hogy ez az oka.

A St. James’s Parkban tartózkodtak, és az, amelyikben meg nem lehettek, az a Regent’s Park volt. A parknak a palota felőli vége felé haladtak, és eközben egy rózsaszín, bársonyos anyagú edzőruhát viselő nő közelített feléjük, nagyjából három kilométeres óránkénti sebességgel. A bokája körül kicsi, bozontos kutya kacsázott, nyakában az edzőruhához illő, rózsaszín masnival. Megvárták, amíg a nő elhalad mellettük, aztán folytatták.

– Megmagyaráznád?

És Louisa megmagyarázta. A dolog Leonard Bradley-vel függött össze. Nem is olyan rég, Bradley a Felügyeleti Osztály elnöke volt. Lényegében ez a bizottság tartotta rajta a kezét a Szolgálat bukszáján. Bármilyen akciót is tervezett Ingrid Tearney, a Regent’s Park nagyfőnöke, azt előbb a Felügyeleti Osztálynak kellett jóváhagynia, ha nem akarta, hogy költségvetési problémái legyenek, mert manapság így mondják azt, hogy nincs pénz. Csakhogy Bradley-t – Sir Leonardot, hacsak azóta nem vették vissza tőle a címet – nemrégiben rajtakapták, hogy a pénztárgépben kotorászott: egy shropshire-i, teljes személyzettel ellátott „rejtekhelyről”, amelyet a szolgálati stressztől megviselt tisztek felépülésére hoztak létre, kiderült, hogy valójában egy tengerparti ingatlan valahol a Maldív-szigeteken, de az igazság kedvéért el kell ismerni, hogy valóban teljes személyzet tartozott hozzá. És Bradley ilyetén gyarlóságának eredményeként...

– Te honnan tudod mindezt? – vágott közbe Harper. – Azt hittem, egyszerűen csak nyugdíjba vonult.

– Ó, ez bájos! Csakhogy egy ilyen munkakörben, mint a miénk, jobban teszed, ha hegyezed a füled.

– Ne is folytasd! Catherine?

Louisa bólintott.

– Csajok egymás közt? Gyors terefere a mosdóban?

Min könnyed hangot ütött meg, mégis érezhető volt a sértettsége. Hogy ő itt valamiből kimaradt.

– Eléggé valószínűtlen, hogy Catherine sajtókonferenciát hívjon össze – magyarázta Louisa. – Amikor meséltem neki, hogy hívatnak minket, akkor elmondta, hogy mi folyik a háttérben. Elszámoltatás folyik, azt mondta.

– Egyáltalán honnan tud róla?

– Megvannak a kapcsolatai – felelte Louisa. – Az egyik adatkezelő.

A mindentudó adatkezelők voltak azok, akikhez az ember akkor fordult, ha valami információra volt szüksége. Ez tette őket hasznos baráttá, de még hasznosabb kapcsolattá.

– Na, és akkor mi van ezzel a könyvvizsgálással?

– Szóval, vétkeinek felmérését most felülvizsgálatként emlegetik, de pontosabb lenne az inkvizíciós eljárás használata. A Felügyeleti Osztály új elnöke, Roger Barrowby megragadta az alkalmat, hogy tisztára seperje az istállót. Ez azt jelentette, hogy mélyinterjúkat készített minden egyes alkalmazottal, végigvették a pénzügyeikre, a bevetéseikre, az érzelmi, pszichológiai, szexuális és orvosi előzményeikre vonatkozó összes kérdést, csak hogy megbizonyosodjanak róla, mindenki tiszta, mint a frissen hullott hó. Senki sem vágyott több kínos helyzetre.

– Azért ez egy kicsit pofátlanság – mondta Min. – Hiszen Bradley nézett a mézesbödön fenekére. Ha valakinek kínosan kellene éreznie magát, az a Felügyeleti Osztály, nem a Park.

– Isten hozott kegyetlen világunkban, fiacskám – jegyezte meg erre Louisa.

Megvolt ennek azért a jó oldala is.

– Lefogadom, hogy Taverner majd megőrül – spekulált Min.

De arra már nem volt idő, hogy Taverner elmeállapotán töprengjenek, mert közeledett James Webb, az illető, aki erre a szabadtéri találkára hívatta őket.

Webb vérbeli öltönyös volt. Igaz, ma nem öltönyben jött – sárgásbarna szövetnadrágot viselt, meg sötétkék garbónyakú pulóvert és egy fekete esőkabátot –, de ezzel senkit sem vert át. Öltönyös volt a javából, hivatalnok, és ha valahol sebet ejtenének rajta, akkor hajszálcsík folyna az ereiből. Mai szereléséről feltehetően azt gondolta, hogy a szakmához illő álruha: ilyet hord egy kém egy kis szabadtéri sétára. Mégis azt a benyomást keltette, mint aki beugrott a szabójához a Jermyn Streeten, közölte vele, hogy sétálni készül a parkban, és ehhez való öltözéket keres. Pont annyira volt lezseren öltözött férfi, mint amennyire a rózsaszín melegítős kocogó nő.

Ezzel együtt, Webb a Regent’s Park volt, szemben Min és Guy Utolsó Körével. Már attól is leesett az álluk, hogy felhívta őket. Odabólintott nekik, ők visszabólintottak, kétoldalt felzárkóztak mellé, és úgy sétáltak tovább.

– Könnyű volt lelépni?

Ezzel az erővel azt is kérdezhette volna, milyen volt a forgalom.

– A hátsó ajtó szorul. Egyszerre kell rúgni is meg erősen nyomni a kilincsnél. Amint ezt az akadályt legyőztük, gyerekjáték volt az egész – világosította fel Louisa.

– Úgy értettem, könnyű volt-e lelépni Lamb-től – helyesbített Webb.

– Lamb ma nincs benn – mondta Min. – Miért? Nem tudhat erről?

– Hát, a végén úgyis rájön. Amúgy se valami nagy ügy. Mindössze arról van szó, hogy kirendellek bennetek. Nem hosszú időre. Körülbelül három hétre.

„Kirendellek benneteket.” Mintha valami nagykutya lenne. Odaát, a Parkban, ha Ingrid Tearney Washingtonban tartózkodott (és ez gyakran előfordult), Lady Di Taverner foglalta el a helyét a tüzes trónon. Igaz, csak egy volt a sok kisfőnök közül, de a legtöbben mégis első helyen rá gondoltak volna, ha szóba kerül egy esetleges palotaforradalom. Ami Webbet illeti, még csak helyettes sem volt. Min és Louisa úgy tudták, hogy lényegében egyfajta személyzetis feladatot látott el, és volt valami köze River Cartwrighthoz is, de ennek a részleteit már egyikük sem ismerte, csak annyit hallottak, hogy együtt vettek részt a kiképzésen, aztán Webb egyszer csúnyán kitolt Riverrel, és így lett Riverből utolsó befutó.

Meglehet, mindez valahogy tapinthatóvá vált Min és Louisa hallgatásából, mert Webb még hozzátette:

– Tehát én leszek a felettesetek.

– És a meló?

– Bébiszitterkedés. Esetleg egy kis átvilágítás, szaglászás.

– Szaglászás? – Az átvilágítás főként irodai munka volt, és mint ilyen, az utolsó befutók hatáskörébe tartozott, viszont olyan forrásokat igényelt, amelyek az Utolsó Körben elérhetetlenek voltak. És az ilyen feladat a végén úgyis a Háttérosztályra került, ahol a Regent’s Park a belső biztonságiak csapata, a Kutyák segítségével régmúlt titkok után kurkászott. A Kutyák meg szükség esetén támogatták őket.

De Webb modoroskodva úgy tett, mintha azt hinné, hogy Min nem érti a kifejezést.

– Igen. Személyek ellenőrzése, személyazonosságok azonosítása, jóváhagyása, helyszínek felderítése. Ilyesmi.

– Ja, hogy az a szaglászás – ment bele a játékba Min. – Már megijedtem, hogy ez valami fétis.

– Nincs ebben semmi bonyolult – felelte Webb. – Ha az lenne, akkor nem egy ilyen okostónira bíznánk a feladatot. De ha nem vagytok benne, akkor csak szóljatok. – Itt megtorpant, de Min és Louisa még tettek egy lépést, mielőtt észrevették volna. Megpördültek, hogy szembeforduljanak vele. – És aztán lekophattok! Mehettek vissza az Utolsó Körbe. A roppant fontos melótokhoz, amivel ezen a héten töltitek az időt – mondta Webb.

Min szája hamarabb mozdult a válaszra, mint ahogy az agya mozgásba lendült volna, de Louisa megelőzte.

– Jelenleg nem vagyunk nagyon elfoglaltak – mondta. – Benne vagyunk. – És gyors pillantást vetett Minre.

– Aha! – bólintott ő is. – Tök jó murinak hangzik.

– Murinak?

– Úgy érti, hogy a feladat megfelel a képességeinknek – vágott közbe Louisa. – Csak egy kicsit... zavarba hozott minket ennek a megbeszélésnek a helyszíne.

Webb erre körbenézett, mintha most tudatosulna benne először, hogy a szabadban vannak, hogy víz, fák, madarak veszik őket körül. A park kerítésén túl a forgalom – tudatában lévén a Buckingham-palota közelségének – udvariasan duruzsolt.

– Igen – mondta. – Hát, sosem árt egy kicsit kimozdulni.

Min ezt nem állta meg szó nélkül.

– Kiváltképp, ha a házunk táján meg kissé rázós a helyzet – mondta hát.

Louisa hitetlenkedve csóválta a fejét, hogy neki ezzel az emberrel kell együtt dolgoznia!

De Webb csak összeszorította az ajkát.

– Hát, az igaz, hogy a Park kissé őrültekháza lett.

Ja, gondolta Min. Csuklóztatnak benneteket a nyomoronc könyvelők. Legalább kompenzáljátok azt a sok lógást a vízautomata körül.

– Minden szervezetnek szüksége van rá időnként, hogy egy kicsit felrázzák – mondta Webb. – Majd meglátjuk, hogyan állnak a dolgok, ha elült a por.

És ebben a pillanatban Min és Louisa előtt egyszerre világosodott meg, hogy ez után a kis „felrázás” után Webb már egy előnyösebben elhelyezett íróasztal mögé akar kerülni.

– Addig viszont most toldozunk-foldozunk. Képzelhetitek! A Háttérosztály nyüzsög, futtatják a Park saját személyzetének az ellenőrzését. Ezért van az, hogy talán arra kényszerülhetünk, hogy...

– Kiszervezzetek valami melót?

– Ha úgy tetszik.

– Mondj valamit erről a bébiszitterkedésről! – javasolta Louisa.

– Látogatókra számítunk – kezdte Webb.

– Mifélékre?

– Oroszfélékre.

– Milyen öröm! Most a barátaink, nem?

Webb udvariasan elmosolyodott.

– Mi a látogatás oka?

– Tárgyalás a tárgyalásokról.

– Fegyver, olaj, pénz? – kérdezte Min.

– A cinizmust mostanában kicsit túlértékelik, nem gondolod? – azzal Webb újra megindult, Min és Louisa meg két oldalról kísérte. – Ő. K., vagyis Őfelsége Kormánya erősen érzi a Kelet felől fújdogáló szelek változását. Még semmi sem biztos, de fel kell készülni a jövőre. Mindig kifizetődő baráti kezet nyújtani azoknak, akik egy napon... ööö... befolyásra tehetnek szert.

– Akkor olaj – mondta Min.

– Szóval ki a látogató? – kérdezte Louisa.

– Egy Paskin nevű férfi.

– Mint a költő?

– Igen, majdnem mint a költő. Arkagyij Paskin. Száz évvel ezelőtt kiskirály lett volna. Húsz évvel ezelőtt a maffia tagja lehetett volna. – Webb elhallgatott. – Sőt, húsz évvel ezelőtt minden valószínűség szerint az is volt. Mostanság azonban leginkább milliárdos.

– És azt akarod, hogy világítsuk át?

– Isten őrizz! A fickó egy olajcég tulajdonosa. Annyi vaj is lehetne a füle mögött, hogy ki se látszik belőle, Ő. K.-át akkor sem érdekelné. De hozza magával az embereit, magas szintű tárgyalások lesznek, és mindennek simán kell lezajlania. Ha nem sikerül, akkor a Parknak nyilvánvalóan szüksége lesz bűnbakra.

– Azok lennénk mi.

– Igen, azok lennétek ti. – Webb arcán kis mosoly futott át, ami még humort is sejtethetett volna, de erről sem Min, sem Louisa nem volt meggyőződve. – Van valami kifogásotok?

– Nem tűnik úgy, hogy olyasmi lenne, amit ne tudnánk végrehajtani – válaszolta Min.

– Reméltem is. – Webb újra megállt. Minnek hirtelen bevillant néhány régi emléke, amikor a fiaival sétált, még kiskorukban. Rettenetes küszködés volt bárhová is eljutni, mert minden, ami lekötötte a figyelmüket, legyen az egy kis faág, egy befőttesgumi vagy egy pénztári számla, ötpercnyi leállást jelentett. – Na, és – szólalt meg Webb kissé túl lazára véve a figurát – hogy s mint a ti udvarotok táján?

Méghogy a mi udvarunk!, akarta utánozni Min. Barom!

– A szokásos mókuskerék – felelte Louisa.

– És Cartwright? Hogy van?

– Úgy, mint mindig.

– Csodálkozom, hogy még bírja. Nehogy félreértsétek. De mindig el volt telve magától. Nagyon utálhat ott lenni. Távol minden akciótól.

Webb kijelentéséből alig titkolt elégedettség áradt.

Min rájött, hogy nem kedveli Webbet. Igazság szerint River Cartwrightot sem kedvelte különösebben, de manapság volt egy határvonal, ami korábban nem létezett, és ez egyszerűen ezt jelentette: Cartwright ugyanolyan utolsó befutó, mint ő vagy Louisa. Volt idő, amikor ez csak annyit jelentett, hogy az embert ugyanabban a szurokban hempergették meg. De most, ha nem is tartottak össze jóban-rosszban, nem is köpködtek egymásra mások előtt. Legalábbis nem a Regent’s Park öltönyösei előtt.

– Majd átadom, hogy üdvözlöd. Tudom, hogy szívesen emlékszik vissza a legutóbbi találkozásotokra.

Az akkor volt, amikor River szabályosan kiütötte Webbet.

– Tudja Lamb, hogy most a te... ööö... alárendeltjeid leszünk? – kérdezte Louisa.

– Hamarosan megtudja. Elképzelhető, hogy nagy felhajtást rendez?

– Hát – felelte Louisa –, ha fel is bosszantja a dolog, biztos vagyok benne, hogy az indulatait megtartja magának.

– Ja – tette hozzá Min. – Ismered Lamb-et. Született diplomata.

– Te jó ég! – mondta Lamb. – Ez nem lehet igaz!

Miután fél órát várt a vonatára, és sikeresen visszatért az oxfordi vasútállomásra, szétnézett, hogy ki tudná megmondani, hol a talált tárgyak osztálya, és az első felbukkanó pofa a menyét volt. Még mindig ugyanolyan rángatózó, fontoskodó képe volt, és határozottan látszott rajta, hogy nem örül Jackson Lamb látványának.

Megpróbált szó nélkül elmenni mellette, de most már Lamb is kezdett belefáradni, hogy közönséges utasnak álcázza magát, és elkapta az egyenzubbonnyal fedett könyököt.

– Csak egy szóra!

A menyét lenézett Lamb kezére, aztán fel Lamb arcába, majd lassan, de nyomatékosan elnézett a vasútállomás rendőre felé, aki néhány méterre tőlük egy csinos, szőke hölgynek magyarázta, hogyan kell értelmezni egy térképet.

Lamb lazított a szorításán.

– Ha esetleg érdekli – mondta –, még mindig megvan a húszasom. – Annak ellenére, hogy egy readingi buszsofőr is fente rá a fogát, tehette volna még hozzá. – Tehát semmi ok arra, hogy ne folytathatnánk a csevegést barátságosabb hangnemben.

A barátságos hangnem alátámasztására szélesen elmosolyodott, noha az így feltárulkozó sárga foltos látvány inkább ördögi szándékról árulkodott.

A pénz említése valószínűleg többet segített, mint ez a nyájas nyitás.

– Most meg mit akar? – kérdezte a menyét.

– A talált tárgyakat. Hol találom?

– Hát a talált tárgyak osztályán.

– Pompásan haladunk – örvendett Lamb. – És az hol van?

A menyét összeszorította az ajkát, és átható tekintettel meredt a pontra, ahol Lamb pénztárcája nyugodott a belső zsebben. Nyilvánvaló volt, hogy puszta ígéretekkel itt már nem lehet eredményt elérni.

A földrajzóra végeztével a rendőr most feléjük pillantott. Lamb odabólintott neki, és válaszul hasonló bólintást kapott. Aztán a menyéthez fordult.

– Régóta dolgozik itt?

– Tizenkilenc éve – válaszolt a menyét. A hangsúly arról árulkodott, hogy ez olyasmi, amire csak büszke lehet az ember.

– Nahát akkor, ha meg akarja érni a tizenkilenc év és egy napot, akkor ideje, hogy elkezdjen a kezemre játszani. Mert én meg tizenkilenc évet és még jó párat töltöttem azzal, hogy kiszedjem az emberektől, amit nem akartak elmondani. Úgyhogy egy nyilvánosan is hozzáférhető információhoz jutni egy ilyen egyenruhás szarjankótól valószínűleg nem kellene, hogy ennyire nehéz legyen. Nem gondolja?

A menyét a rendőrt kereste a tekintetével, aki épp egy kávéautomata irányába őgyelgett.

– Ugyan már! – morogta Lamb. – Tényleg azt hiszi, hogy a rendőr ideér, mielőtt még betöröm a maga orrát?

Lamb fizikai megjelenéséből semmi sem utalt arra, hogy gyors mozgású lenne, valami mégis azt súgta az embernek, hogy ennek a lehetőségét nem lenne bölcs dolog elvetni. Lamb nézte, ahogy ez a gondolatmenet végigkúszik a menyét arcán, és amíg a másik azon kínlódott, hogy valamiféle döntésre jusson, az Utolsó Kör ura ásított egy félelmeteset. Amikor egy oroszlán ásít, az nem azt jelenti, hogy fáradt, hanem annak a jele, hogy ébredezik.

– Kettes vágány – szólalt meg a menyét.

– Vezessen oda! – mondta Lamb. – Egy kalapot keresek.

A St. James’s Parkban Webb átadott nekik egy rózsaszín kartonmappát, amelyet egy öntapadó cédulával zártak le, azzal lelépett. Louisa és Min pedig megindultak a belváros felé, de előbb még körbesétálták a tavat, hátha netán arrafelé rövidebb az út.

– Ha még egyszer Ő. K.-t mond a kormány helyett, akkor kitör belőlem, hogy LOL – mondta Louisa.

– Hm. Hogy mi? Ja! Ez jó!

Úgy tűnt, Min esze teljesen máshol járt.

– A kerék még pörög – jegyezte meg Louisa –, de a mókus halott.

Min érthetetlen mormolással igazolta az elméletet.

A nő belekarolt, mert erre mindig rá lehetett fogni, hogy csak álcából teszik. A tó közepén lévő sziklán egy pelikán nyújtóztatta a szárnyát. Olyan volt, mintha egy golfernyő aerobikozott volna.

– Jó erőben érezted magad, igaz? – kérdezte Louisa.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy azt hittem, a végén még kihívod egy bunyóra.

Ettől bárgyú vigyor terült el Min képén.

– Na igen. Nyomja a bögyömet a pasas.

A nő ezen elmosolyodott, de nem szólt semmit. Az utóbbi pár hónapban Min megváltozott, és Louisa teljes tudatában volt, hogy ennek ő az oka. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy bármilyen más nő is ugyanígy hatott volna a férfira. Min végre újra szexelt, és ettől bárkinek ruganyossá válnak a lépései. Csakúgy, mint Louisa esetében, néhány éve a férfi élete is eltűnt a süllyesztőben. Nála a fordulópont akkor következett be, amikor a metrón felejtett egy szigorúan titkos CD-t. Járulékos kárként a házassága is ráment. Ami Louisát illeti, ő meg elszúrt egy követési feladatot, és a hibája következtében engedély nélküli fegyverek jelentek meg a forgalomban. Ám néhány hónapja sikerült annyira felrázniuk magukat a tompaságból, hogy viszonyt kezdjenek egymással, és nagyjából ugyanekkor egy kis időre az Utolsó Kör is feléledt. A dolgok azóta lenyugodtak, de az optimizmus nem teljesen halt ki. Gyanították, hogy Jackson Lamb valami nagyon komoly füleshez jutott Diana Tavernerrel kapcsolatban, és ha nem is rángathatja dróton a kisfőnököt, mint valami bábut, a nő mindenképp a lekötelezettjévé vált.

Az ilyen lekötelezettség pedig a másik fél számára hatalmat jelent.

– Ugye Webb volt az, akit River a padlóra küldött? – kérdezte Louisa.

– Igen.

– Csodálkozom, hogy újra talpra állt.

– Szerinted River annyira kemény legény? – kérdezte Min.

– Szerinted nem?

– Nem annyira.

Louisa kurtán felkacagott.

– Most meg mi van?

– Olyan vicces vagy. Ahogy az előbb kihúztad magad. – Eltúlozva utánozta. – Mintha azt akartad volna mondani, hogy „Közel sem olyan kemény, mint én!”.

– Szó sincs róla!

– Dehogynem! – Louisa újra peckesen kihúzta magát. – Pont így! Mintha a Világ Legerősebb Emberében szerepelnél, vagy valami.

– Cseppet sem! Én csak arra gondoltam, hogy persze, River biztosan tud magára vigyázni, de nem valószínű, hogy leszereli Lady Di ölebét. Nem igaz?

– Az attól függ, az öleb hogyan viselkedett vele.

Közben megkerülték a tavat. A füvön két idegesítő madár totyogott, egyikük sem tudta beazonosítani őket, csak azt látták, hogy a testükhöz képest a lábfejük túlméretezettnek tűnt. Távolabb egy morcos fekete hattyú siklott a vízen.

– Te mit szólsz ehhez az egészhez?

– Bébiszitterkedés. Nem nagy szám – vont vállat Louisa.

– Legalább kimozdulunk az irodából.

– Ha nem pont ezért leszünk benn többet. Ez papírmunkával is jár. Kíváncsi vagyok, mit szól majd Lamb.

Min megállt, és mivel Louisa még mindig karöltve ment vele, ő is megtorpant. Így nézték, ahogy a hattyú a tó hullámzó partja mentén járőrözött, és egyszer csak váratlanul lecsapott valamire. Fekete nyaka egy pillanatra fekete fénysugárrá változott a víz felszíne alatt.

– Fekete hattyú – mondta Louisa. – A múltkor olvastam róluk.

– Csak nem a házhoz szállító étterem menüjében? Hű, de menő!

– Viselkedj! Az egyik vasárnapi lapban. Hogy van egy ilyen kifejezés: „fekete hattyú”. Egy totálisan kiszámíthatatlan, de nagy horderejű eseményt jelent, ami azonban utólag, a történések ismeretében előre látható lett volna.

– Hm.

Továbbsétáltak.

– Na és min gondolkodtál az előbb, amikor úgy elmerengtél? – kérdezte Louisa kisvártatva.

– Azon, hogy amikor a legutóbb bele akartak rángatni minket a Regent’s Park egyik akciójába, akkor kifejezetten ki akartak tolni velünk – felelte Min.

A fekete hattyú megint lehajtotta a nyakát, és mélyen a víz alá dugta a fejét.

Shirley Dander elővette a hordozható kávésbögréjét, érezte, hogy az ital már kihűlt benne, de ennek ellenére meghúzta.

– Na és Standish? – kérdezte aztán.

– A mi Lady Catherine-ünk... – Marcus jobb kezével egy pohár italt felhajtó mozdulatot tett. – Szereti a tütüt.

Ez valahogy olyan hihetetlen volt. Igaz, Catherine Standish körül mindig aránylag feszült a levegő, és különös, régimódi öltözködésével azt a hatást kelti, mintha a Csodaország Alice-e csalódott, középkorú nőként jelent volna meg közöttük. Marcus azonban magabiztosnak tűnt.

– Most már józan életet él. Valószínűleg évek óta. De ha jól ismerem az alkoholistákat, és azért ismerek egypárat, akkor nyugodtan állíthatom, hogy fénykorában engem simán az asztal alá ivott volna. És téged is. Szép sorban egymás után.

– Úgy állítod be, mint valami bokszolót.

– Az igazán komoly részeges úgy is tekint az italra, mint valami kocsmai verekedésre. Tudja, hogy a végén csak az egyikőjük maradhat talpon. Az alkoholista pedig mindig meg van róla győződve, hogy ő lesz az.

– De úgy hallottam, hogy végleg szögre akasztotta a dugóhúzóját.

– Az ilyenek mind azt hiszik magukról.

– Na és Cartwright? Összeomlasztotta a King’s Crosst.

– Tudom, láttam a filmet.

Mert River Cartwright vizsgafeladatának katasztrofális végrehajtásáról, amellyel London egyik fontos pályaudvarán csúcsforgalom idején a teljes pánik kitörését okozta, videófelvétel készült, és ezt időnként oktatási célokra használták. És nem állíthatjuk, hogy Cartwright ennek örült.

– A nagyapja valamiféle legenda. David Cartwright. Ismered?

– Nem ismerem. Az én időm előtt lehetett.

– Cartwright nagyapja – mondta Marcus. – Régi motoros, jóval mindenki más ideje előtti időkből való. A sötét középkorban volt hírszerző. És még mindig él!

– Jobb is – mondta erre Shirley. – Különben most forogna a sírjában, hogy Cartwrightból utolsó befutó lett, meg minden.

Marcus Longridge még messzebb taszajtotta magát az asztaltól, és szélesre tárta a karját. Egész ajtókat lenne képes elállni, gondolta Shirley. Valószínűleg volt is rá alkalma az akciósoknál. Marcus rajtaütéseken vett részt, egy éve, vagy valahogy úgy, még aktív terroristasejteket számolt fel. Legalábbis ez a történet járja róla, de kell, hogy legyen egy másik történet is, különben most nem ülne itt.

A férfi a nőt figyelte. Marcus szeme feketébb volt, mint a bőre. Ez a gondolat teljesen váratlanul merült fel Shirley-ben.

– Mi van?

– Mi volt az ütőkártyád?

– Az ütőkártyám érdekel?

– Ami miatt nem tudtak kirúgni.

– Tudom, hogy értetted. – Valahol a fejük felett székláb csikordult a padlón, lépések haladtak egy ablakhoz. – Közöltem velük, hogy leszbikus vagyok – mondta végül a nő.

– Aha.

– Kizárt dolog, hogy kirúgjanak egy leszbit, mert leütött egy seggfejet, aki letapizta a kantinban.

– Ezért vágattad le a hajadat is?

– Nem. A hajamat azért vágattam le, mert így tetszik – mondta Shirley.

– Összefogunk?

– Én nem fogok össze senkivel. Csak magamra számítok.

– Ahogy gondolod – bólintott Marcus.

– Úgy gondolom.

Shirley visszafordult a képernyőhöz, amely időközben alvó módra váltott. Amikor megmozgatta az egeret, a képernyő zsémbesen elé tárt két annyira nyilvánvalóan nem hasonló arcképet, hogy csak arra lehetett gondolni, a program biztosan szívatni akarja.

– Szóval tényleg leszbikus vagy? Vagy csak úgy mondtad nekik?

Shirley erre már nem válaszolt.

Jackson Lamb az oxfordi állomáson ült, nagykabátja kétoldalt felgyűrődve buggyosodott, kigombolt inge alól kivillant egy tenyérnyi szőrös has. Lamb ezt egy darabig szórakozottan vakargatta, majd ügyetlenkedett egy sort az inggombbal, végül feladta, és pocakját egy fekete puhakalappal takarta el. Erre aztán olyan erős koncentrációval bámult, mintha legalábbis a Szent Grál titkát rejtette volna.

Egy fekete kalap. Amelyet egy buszon hagytak. Azon a buszon, amelyen Dickie Bow meghalt.

Ez önmagában még nem jelentett sokat, de Jackson Lamb mégis eltöprengett rajta, hogy valóban így van-e.

Mert amikor a busz Oxfordba ért, erősen zuhogott, és ha az ember egy buszról szakadó esőben száll le, akkor az első dolga, hogy a fejébe nyomja a kalapját, már ha van neki. Ha nincs, akkor rögtön visszamegy érte. Hacsak nem akar feltűnést kelteni. Hacsak nem akar továbbra is a peron felé hömpölygő tömeg része maradni, felszállni a vonatra, és olyan gyorsan eltűnni a színről, amilyen gyorsan csak lehet...

Eközben Lamb-et jelentőségteljesen bámulta egy nő, aki túlságosan is vonzó volt ahhoz, hogy önszorgalomból érdeklődjön iránta. Aztán Lamb rájött, hogy persze nem is rá mered, hanem a bal keze két ujja között tartott cigarettára, amellyel szórakozottan ütögette a kalapot. Jobb keze már az öngyújtója után kutatott, és ez a mozdulat nem sokban különbözött attól, mint amikor az ember a tökét vakargatja. Lamb a tőle telhető legfanyarabb módon rámosolygott, és ettől egyik orrcimpája kitágult, mire a nő mindkét orrcimpáját kitágítva fújt egyet, és elfordult. De Lamb addigra már amúgy is a füle mögé illesztette a cigit.

A kutakodó kéz abbahagyta az öngyújtó keresését, viszont megtalálta a mobilt, amit a buszon szedett össze.

Ősrégi holmi volt, egy fekete-szürke Nokia, körülbelül annyi funkcióval, mint egy sörnyitó. Nagyjából annyira lehetett volna vele fotózni például, mint e-mailt küldeni egy tűzőgéppel. De amikor Lamb bekapcsolta, a képernyő nagy nehezen, az aksija utolsó pár lélegzetével életre kelt, Lamb pedig végiggörgette a híváslistát. Öt szám: Bolt, Lakás és Csillag, ez utóbbi úgy hangzott, mintha Bow törzshelyének a neve lenne, majd két igazi név is következett: egy Dave és egy Lisa. Lamb mindkét számot megcsörgette. Dave mobilja egyből üzenetrögzítőre kapcsolt. Lisa vezetékes számának hívása sehová sem ment ki, egyfajta zümmögő űrbe vezetett, ahol soha, semmilyen telefont nem vesznek fel. Lamb ekkor rákattintott az üzenetekre, ahol egyetlen értesítést talált, ez Bow szolgáltatójától érkezett, és tájékoztatta, hogy az egyenlege nyolcvankét penny. Lamb elgondolkodott, hogy vajon a nyolcvankét penny mekkora hányadát képezte Bow földi javainak. Talán küldhetne egy csekket Lisának. Tovább görgetett az elküldött üzenetekre. Az is üres volt.

Ám Dickie Bow a halála előtt nem sokkal elővette a mobilját, és bepréselte az ülése párnái közé, mintha kifejezetten gondoskodni akart volna róla, hogy csak az találja meg, aki keresi. Akinek Dickie üzenni akart.

De mint kiderült, az üzenet elküldetlen maradt.

A vonat megérkezett, de Lamb továbbra is a padon ült. Nem sokan szálltak le, nem is sokan szálltak fel. Ahogy a szerelvény lassan kihúzott a peronról, Lamb észrevette a feltűnően csinos fiatal nőt, aki most már egy ablakból bámult rá szúrósan, mire Jackson válaszul halkan elfingta magát. Csak ő tudta, hogy győzelmet aratott, de ez így is kielégítő volt. Aztán újra a telefont kezdte vizsgálgatni. Piszkozatok. Az elküldetlen üzenetek piszkozatfiókja. Megnyitotta, és egyetlen elmentett piszkozat egyetlen szavas üzenete meredt rá vissza az apró képernyőről.

A lába közelében egy galamb kapirgálta a talajt, mintha egy igazi erőfeszítést tevő madarat akarna utánozni. Lamb nem vette észre. Teljesen elmélyedve töprengett azon az egy szón, amit begépeltek ugyan a készülékbe, de sosem küldték el, így hát örökre bezárva maradt a kis fekete-szürke dobozban a nyolcvankét pennyt érő, kihasználatlan híváskredittel együtt. Mintha egy haldokló utolsó szavát bele lehetne lehelni egy palackba, a palackot bedugaszolni, majd miután ellátták a hulla eltakarításának komor feladatát, az üzenetet újra ki lehetne ereszteni itt, Oxford megye egyik vasútállomásának a peronján, ahol a késő márciusi napsütés erőtlenül küzd, hogy érezhetővé tegye magát, és ahol egy kövér galamb totyog az ember lába alatt. Mindössze egyetlen szó.

– Kabóca – mondta ki Jackson Lamb hangosan. Majd újra: – Kabóca. Ó, bassza meg! – tette még hozzá.

3

Shirley Dander és Marcus Longridge visszatértek a munkájukhoz. A szobában a légkör csak egy kissé változott meg a korábbi beszélgetéstől. Az Utolsó Körben a hang könnyen terjedt. Ha Roderick Hót érdekelte volna, hogy miről beszélnek, akkor a két irodát elválasztó falra tapaszthatta volna a fülét, hogy jobban hallja őket, de így csak azt a jellegzetes duruzsolást észlelte, ami két ember ismerkedésével jár. Ho különben is online státuszának frissítésével foglalatoskodott: új bejegyzést készített a Facebook-oldalára, amelyben a Chamonix-ben töltött hétvégéjéről számolt be; kirakta a Twitterre a legújabb táncmixvideója linkjét...

Ebből a célból Ho neve Roddy Hunt volt, a dalokat gyanús eredetű oldalakról szedte össze, amelyeket aztán teljesen felszámolt. Az arcképe fotói a fiatal Montgomery Clift kellőképp megbütykölt képei voltak. Hót a mai napig elbűvölte, hogy az ember pusztán linkekből és képernyőfelvételekből is létrehozhat egy személyt, majd szabadjára engedheti a világban, mint valami papírcsónakot, és onnantól a pasas önállóan vitorlázik tovább. Az illetőt felépítő összes részlet valóságos. Az egyedüli valótlan dolog maga a személy... Idén Ho eddigi legbriliánsabb eredménye az volt, hogy létrehozott egy mitikus munkarendet a munkahelyi számítógépéhez. Aki a Szolgálat hálózatában Ho számítógéppel töltött idejét ellenőrizte, azt láthatta, hogy ő bizony folyamatosan online van, és buzgón dolgozik az akciók archiválásán.

Ho tehát nem törődött Shirley és Marcus csevegésével, a fölöttük lévő iroda pedig üres volt, mivel Harper és Guy még nem értek vissza. Ha benn lettek volna, akkor valószínű, hogy egyikük a fülét a padlóra tapasztva térdelt volna, és minden szót továbbított volna a másiknak. És ha River Cartwright abban az irodában lett volna, és nem a Ho fölöttiben, akkor meglehet, hogy ő is így tett volna, az unalmat enyhítendő. Holott már megszokhatta volna, de az unalom kitartóan vissza-visszatér, mint az egyhetes szúnyogcsípés viszketése, ami sehogy sem akar elmúlni. De ha ez a párhuzam igaz, gondolta e pillanatban River, akkor neki bokszkesztyűt kellene hordania, hogy ne tudjon vakaródzni, hogy csak hatástalanul dörgölhesse a viszketés helyét.

Pár hónappal ezelőtt még volt szobatársa. De most River egyedül birtokolta az irodát, noha a másik íróasztalt benn hagyták, rajta egy újabb, gyorsabb számítógéppel, mint River saját, ütött-kopott gépe. Megigényelhette volna, de a Szolgálat számítógépei felhasználóspecifikusak, és Rivernek külön kérvényt kellett volna benyújtania a számítástechnikai osztályhoz, hogy hivatalosan tegyék át az ő nevére. Ez egy harmincperces munka, de a Szolgálatnál akár nyolc hónapig is eltarthat. És noha rövidre zárhatta volna az eljárást azzal, hogy megkéri Hót, törje fel a rendszert, és tegye át a gépre az ő felhasználónevét, ez azzal járt volna, hogy Hót kell megkérnie, és River azért ott még nem tartott.

Ritmustalanul dobolt az asztalon, és a plafont tanulmányozta. Pontosan azt az értelmetlen zajt csapta, amely Jackson Lamb-ből válaszul a mennyezet megdöngetését váltotta volna ki, amely egyszerre jelentette volna azt, hogy „Hagyd abba!” és hogy „Gyere fel!”. Az, hogy nem volt sok tennivalójuk még nem akadályozta meg Lamb-et abban, hogy feladatokat találjon ki. Múlt héten például kiküldte Rivert, hogy elvitelre készített éttermi ételek használt kartondobozait gyűjtögesse: River kukákból, csatornákból, kocsik tetejéről szedte össze a zsákmányát. Egyik lelete a Barbican virágágyásából származott, és látszott rajta, hogy jól megcsócsálták a patkányok és a rókák. Majd ezt követően Lamb utasította, hogy hasonlítsa össze a dobozokat a saját gyűjteményével, hat hónapnyi folytonos rágcsálás gyümölcsével. Mert kialakult benne az a meggyőződés, hogy a szomszédos Új Birodalom frontembere, Sam Yu neki külön kisebb dobozokban szervírozott, mint másoknak. Klasszikus határesetes viselkedés Lamb részéről: lehet, hogy komolyan gondolta, lehet, hogy csak szívatni akarta. Akárhogy is, River volt az, aki könyékig turkált a kukákban.

Néhány hónappal ezelőtt egy ideig úgy tűnt, hogy a dolgok megváltoznak. Miután Lamb évekig tespedt az emeleten, és boldogan szart az alatta dolgozó szerencsétlen tökfilkókra, hirtelen felkapta a fejét, érdeklődővé vált, és nagy élvezettel beleállította a frászt a Regent’s Park Lady Di Tavernerébe. De aztán újra kiütött rajta az igazi természete, ráunt az izgalmakra, jobban kedvelte a monotóniát, úgyhogy River még mindig ugyanott volt, és az Utolsó Kör is az Utolsó Kör maradt. És a munka is ugyanaz az alantas, keserves, nyögvenyelős meló volt, mint mindig.

A mai nap ennek tökéletes példája. Ma River gépíró. Tegnap a szkennerrel dolgozott, ma a szkenner nem működött, tehát ma gépíró volt. Digitalizálás előtti halotti anyakönyvi kivonatokat töltött fel egy adatbázisba. Az elhunytak mind hat hónapnál fiatalabbak voltak, és mind akkor haltak meg, amikor még jegyre adták az élelmet. Adataik a személyazonosság-lopás elsődleges célpontjai. Régen ezt úgy csinálták, hogy egyenesen a sírkövekről másolták le a neveket. Lényegében a kopírozás egy kevésbé ártatlan válfajáról van szó. Aztán bejelentették, hogy a születési anyakönyvi kivonat elveszett, és megkeresték a másolatot. Ha ezzel megvoltak, egyszerűen kreáltak egy életet, amit az adott csecsemő leélhetett volna, és az egészet alátámasztották a megfelelő papírokkal: tajszám, bankszámlaszám, jogosítvány... Az illetőt felépítő összes részlet hamis. Az egyedüli valós dolog maga a személy. De bárki, aki ezt végigcsinálta, mára már a nyugdíj felvételénél tarthat. Bármelyik alvóügynök, aki a River által talált nevek valamelyikét használja, nyugodtan hívhatná magát Rip van Winkle-nek is. Úgyhogy ez is inkább csak kitalált feladat volt, kifejezetten az utolsó befutók foglalkoztatására, a történelemkönyv hézagainak befoltozása, semmi több. És hol volt Jackson Lamb?

De ha csak itt ül, akkor erre nem kap választ. Anélkül, hogy tudatosan döntött volna, River felállt, aztán meg már csak követte az ösztöneit: elhagyta az irodáját, és felment a lépcsőn. A legfelső emeleten mindig sötét uralkodott. Lamb ugyanis az irodai ablakok sötétítőredőnyét mindig lehúzva tartotta, még ha az ajtaja nyitva is volt, Catherine irodája meg az épület hátsó traktusában húzódott meg, és állandó árnyékban tartotta egy szomszédos irodaépület. Catherine az asztali lámpákat jobban szerette, mint a mennyezeti világítást – ez volt az egyetlen közös tulajdonsága Lamb-mel –, és ezek inkább hangsúlyozták, semmint eloszlatták a homályt, fényük sárga ikerfoltjai között szinte zizegett a sötétség. A számítógép képernyője szürkén világított, és ahogy River belépett, úgy tűnt neki, mintha a kísérteties fényben ülő nő valami tündérmese szereplője lenne: a bölcsességet gyűjtögető, sápadt hölgy.

River ledobta magát egy székre, egy kupac színes dosszié mellé. Míg a világ a digitalizálásra hajtott, addig Lamb ragaszkodott hozzá, hogy mindenből legyen papírpéldány. Egyszer eljátszott a gondolattal, hogy bevezeti „A hónap dolgozója díj”-at, ami kizárólag a feldolgozott papírok súlyától függött volna. River nem kételkedett benne, hogy ha Lamb-nek lett volna hozzá mérlege és kitartása, akkor meg is csinálja.

– Hadd találjam ki! – mondta Catherine. – Végeztél azzal, amit csináltál, és szeretnél valami új munkát.

– Höhö... Szerinted miben sántikál?

– Nem köti az orromra. – Látszott rajta, szórakoztatónak találja, hogy River szerint Lamb beavatja a dolgaiba. – Megy a feje után. Nem kéri ki az én engedélyemet.

– De te vagy hozzá a legközelebb.

Catherine arckifejezése egy hajszálnyit sem változott.

– Úgy értem, földrajzilag. Te fogadod a hívásait. Te kezeled a naptárát.

– Kedves River, a naptára üres. Leginkább a mennyezetet bámulja és fingik.

– Elragadó lehet.

– Még dohányzik is idebenn. Pedig ez egy állami hivatal.

– Polgári letartóztatási eljárást indíthatnánk ellene.

– Lehet, hogy ezt előbb valami kisebb személyen kéne kipróbálni.

– Nem tudom, hogy bírod elviselni?

– Ó, hát áldozati felkínálásnak tekintem. – River szemében félelem villant. – Viccelek. Még egy szentet is öngyilkosságba kergetne. Őszintén megmondom, bármiben is mesterkedik, megkönnyebbülés, hogy nincs itt.

– Nincs a Parkban sem – mondta River. Ha Lamb a Parkba ment, akkor úgy intézte, hogy arról mindenki tudjon. Talán abban reménykedett, hogy valaki végül megtörik, és könyörögni kezd, hogy hadd mehessen vele. – De valami van, az biztos. Nagyon fura mostanában. Még önmagához képest is.

Amikor Lamb furcsán viselkedett, az olyan volt, mint ami más emberek esetében normális magatartásnak számított. Ha csörgött a telefonja, felvette. Szólt Hónak, hogy indítsa el a lefagyott böngészőjét, ami azt jelentette, hogy valamit online is ügyködött. Azt a benyomást keltette, mint aki effektíve dolgozik.

– És egy szóval sem említett semmit – szögezte le River.

– Semmit.

– Tehát fogalmad sincs róla, hogy mi csábította ki a házból?

– Azt nem mondtam – válaszolta Catherine.

River a nő arcát tanulmányozta. Régimódi teremtés, akinek sápatag arca négy fal közötti életről tanúskodik. Csuklótól bokáig ruha fedte. Az isten szerelmére, Catherine kalapban járt! River úgy sejtette, ötven körül lehet, és a tavalyi ügy előtt nem sokat törődött vele. Egy ilyen kis szégyenlős, visszahúzódó nő nemigen keltette fel egy olyan alapból feszült fiatalember érdeklődését, mint River. De amikor a dolgok rosszra fordultak, akkor nem esett pánikba. Sőt, Webbre még fegyvert is szegezett. Csakúgy, mint River. Ez a közös élmény egy elit, kéttagú klub tagjaivá avatta őket.

Catherine várt, hogy erre River mit felel.

– Megmagyarázod? – kérdezte a fiatalember.

– Kit hívat Lamb, amikor valamire szüksége van?

– Hót – felelte River.

– Pontosan. És tudod, hogy mennyire terjed itt a hang.

– Hallottad, hogy miről beszélnek?

– Nem – válaszolta Catherine. – És épp ez volt az érdekes.

Ez azért volt érdekes, mert Lamb-nek nem volt szokása, hogy tompítson a hangerején.

– Szóval bármiről is van szó, az nem ránk tartozik.

– De Roddy tudja.

Ez is érdekes volt, hogy Catherine Roddynak hívta Hót. Hót senki sem hívta sehogy. Nem az a fajta volt, akivel könnyed csevegésbe elegyedett az ember, mert amihez nem tartozott széles sávú internet-hozzáférés, az Hót nem érdekelte, és ez az emberekre is vonatkozott.

Másfelől e pillanatban olyan információ birtokába jutott, amire River is kíváncsi volt.

– Hát akkor – mondta River – menjünk, és beszéljünk Roddyval. Jó?

– Jól néz ki – mondta Min.

– Csak ennyi?

– Hát akkor lenyűgöző. Így már jobb?

– Sokkal.

A City egyik újabb épületének – egy hatalmas, a londoni eget nyolcvanemeletnyi magasságban áthasító üvegtű – hetvenhetedik emeletén voltak. És nem is akármilyen helyiségben! Hatalmas terem volt, jaj de hosszú!, hű de széles!, és az északi meg a nyugati oldalán a padlótól a mennyezetig érő óriási üvegfalak biztosítottak kilátást a fővárosra meg még azon is túl, a tágas nagyvilágra, ahol aztán a város átadta a helyet az égboltnak. Na, ő aztán napokat is képes lenne itt eltölteni, gondolta Louisa. Nem evéssel-ivással, csak egyszerűen beinná a szeme a látványt, addig nézné, ameddig csak tudná, mindenféle időjárásban, mindenféle fényben és megvilágításban. Az, hogy „lenyűgöző”, nem kifejezés!

Itt még a lift is csupa izgalom volt, csöndesebben, simábban és gyorsabban járt, mint bármilyen eddig ismert felvonó.

– Szuper volt, mi? – kérdezte Min.

– A lift?

– A recepció. Azok a műzsaruk.

Min a biztonságiakról beszélt, akik érzése szerint áhítattal és irigységgel ellenőrizték a Szolgálat igazolványait, legalábbis Min így értelmezte a viselkedésüket. Louisa szerint inkább úgy néztek rájuk, mint az állami iskolás srácok a magániskolába járó diákokra. A faragatlan melós és az előkelő ficsúr közötti ősrégi ellenségeskedéssel. És mivel ő maga is a faragatlan melósok világából származott, alaposan kiélvezte a helyzet iróniáját.

Louisa az üvegnek támasztotta a tenyerét. Aztán a homlokát is hozzányomta. Ez kellemesen biztonságos tériszonyt keltett benne; a gyomra izgatottan bizsergett, miközben az agya élvezte a kilátást. Min zsebre dugott kézzel állt mellette.

– Voltál már valaha ilyen magasan? – kérdezte Louisa.

– Repülőről nem hallottál még? – nézett rá Min lesújtóan.

– Nem úgy. Épületre gondoltam.

– Empire State.

– Ott én is voltam.

– És a Világkereskedelmi Központban?

– Akkor már nem voltak meg – rázta a fejét Louisa.

– Ezzel én is így jártam.

Ezután egy darabig hallgattak, nézték az alattuk nyüzsgő Londont, és hasonló gondolatok foglalkoztatták őket: egy bizonyos reggelen járt az eszük, amikor egy másik városban az emberek még ennél is magasabban álltak, és más ablakokból ugyan, de hasonló kilátásban gyönyörködtek, és nem tudták, hogy már soha többé nem teszik a lábukat a földre. Hogy a jövőjük, az életük fonalát elvágták egy sniccerrel.

Aztán Min előremutatott, és Louisa tekintetével a férfi ujját követve kis pöttyöt pillantott meg a távolban. Egy repülőgép volt. Nem a nagy légitársaságok egyik járata, mondjuk épp felszállóban a Heathrow-ról, hanem egy kis, zümmögő repülő. Kondenzcsíkot húzott maga után.

– Kíváncsi vagyok, milyen közel jön – mondta Min.

– Azt gondolod, hogy ez olyan fontos? – kérdezte Louisa. – Ez a kis mini-csúcstalálkozó? Elég jelentős lenne, hogy... újra lejátsszák?

Nem kellett magyarázgatnia, hogy minek az újrajátszására gondol.

– Nem, talán nem – mondta Min egy kis idő múlva.

Mert ha az lenne, akkor nem rájuk bíznák, akármilyen könyvvizsgálás is folyik most a Regent’s Parkban.

– De akkor is rendesen meg kell szervezni.

– Minden szögből meg kell vizsgálni – értett egyet Louisa.

– Különben rossz fénybe kerülnénk, még akkor is, ha semmi baj nem történik.

– Gondolod, hogy ez valamiféle teszt lenne?

– Kit tesztelnének?

– Minket – felelte Louisa. – Hogy kiderüljön, el tudjuk-e látni a feladatot.

– És ha igen, akkor visszakerülünk a Regent’s Parkba?

– Ki tudja? – vonta meg a vállát Louisa.

Az Utolsó Körből a Parkba visszakerülő emberek száma pontosan a nullával volt egyenlő. Ezt mindketten tudták. Ám, mint előttük az összes többi utolsó befutó, Min és Louisa is titkos reményeket dédelgetett, hogy majd ők lesznek a kivételek.

Louisa végül elfordult az üvegfaltól, és felmérte a szobát. Még mindig jaj, de hosszú!, hű de széles! volt, és nagyjából a tér felét foglalta el. A jelen pillanatban szintén üres, másik lakosztályból déli és keleti irányba nyílt kilátás. Ezenkívül volt még egy közös előtér, ide érkezett a két elegáns lift; a harmadik, a szolgálati lift a lépcsőház mögött húzódott meg. Maga a lépcsőház a végtelen mélységbe látszott vezetni. A lépcsősorok számtalan emelet mellett haladtak el, amelyeket exkluzív vállalatok irodái töltötték meg, de eddig még csak néhányat foglaltak el közülük. A Webbtől kapott listán bankok, befektetési vállalatok, jacht-, illetve gyémántkereskedők szerepeltek, valamint egy hadiipari beszállító neve. A torony alsóbb emeletein egy szálloda volt, ennek ünnepélyes megnyitóját a jövő hónapra tervezték. Louisa azt olvasta valahol, hogy már most minden szobáját öt évre előre lefoglalták.

James Webbnek valaki lóghatott egy szívességgel, vagy hozzáfért valami szigorúan titkos dossziéhoz, hogy már hetekkel ezelőtt megszerezte a lakosztályt a mai megbeszélés helyszínéül. Egy ilyen hely a város bármelyik részében tiszteletet vált ki. Ilyen magasan meg egyenesen áhítatot követel. A konyhát és a fürdőszobát leszámítva az egész egyetlen, óriási, üzleti tárgyalásokra tervezett terem volt. A közepén gyönyörű, ovális mahagóniasztal állt, elég nagy ahhoz, hogy tizenhat széket is kényelmesen köré lehessen tenni, amelyet – ha nem lett volna nagyobb, mint Louisa egész lakása – a lány szívesen elfogadott volna. Ám csakúgy, mint a kilátás, az asztal is a pénzesek kiváltsága volt. Ennek elvileg nem kellett volna befolyásolnia a motiváltságát, mégsem tudta figyelmen kívül hagyni. Íme, itt vannak Minnel, és az lesz a feladatuk, hogy valami nagykutya biztonságáról gondoskodjanak, akinek a zsebében csörgő apró is több, mint a kettejük havi fizetése együttvéve.

Jobb ezzel nem foglalkozni, gondolta. Nem ide tartozik. De mégsem tudta magába fojtani a gondolatot.

– Kissé túl fényűző hely ez egy diszkrét megbeszélésre – mondta.

– Az – válaszolta Min. – Viszont, gondolom, senki sem fog bekukucskálni az ablakon.

– Mit gondolsz, hogyan tartják tisztán?

– Valamiféle daruval? Jobb lesz, ha kiderítjük.

De ez csak a kezdet. Szükségük lesz az útitervre is, hol szállnak meg az oroszok, milyen útvonalon jönnek onnan ide. Ki biztosítja az ellátásukat? Kik a sofőrök? Át kell tanulmányozniuk Webb feljegyzéseit, de emellett saját kutatásokat is kell folytatniuk, mivel Webb nagyjából annyira megbízható, mint egy kígyó. És kellenek még söprögetők is, hogy ellenőrizzék, vannak-e poloskák, talán egy műszakis is, hogy zavarja a vételt, igaz, Louisa nem hitte volna, hogy ilyen magasságban szóba jöhet a távolsági lehallgatás. A legközelebbi magasabb épület szinte eltörpült mellettük.

Min megérintette a vállát.

– Minden rendben lesz. Felkapaszkodott ruszki oligarcha, semmi több. Idejönnek. Felvásárolják a focicsapatainkat. Bébiszitterkedünk, ahogy Webb mondta.

Ezt Louisa is tudta. De az orosz oligarchák fajtája nem a legnépszerűbb a bolygón, és mindig ott a lehetőség, hogy valami félrecsúszik. És csak e mögött húzódik meg az a halovány kis remény, hogy esetleg minden rendben megy.

Újra felötlött benne a lehetőség, hogy az egész valamiféle próbatétel. És ezzel egyidejűleg bekúszott egy még ennél is hátborzongatóbb gondolat: mi lesz, ha sikeres végrehajtás esetén is csak egy hazaszóló jegyet kapnak? Ha csak az egyiküknek adnak asztalt a Regent’s Parkban, a másiknak meg nem? Ha neki adnák, elfogadná? Min elfogadná, ha őt választanák? Lehet, hogy igent mondana. De ezért nem is tudná hibáztatni. Lehet, ő is elfogadná.

Akárhogy is, most lerázta a férfi kezét a válláról.

– Mi van?

– Semmi, csak most dolgozunk.

– Persze – bólintott Min. – Bocs! – A hangjában nem volt semmi bántó él.

Min lassan megindult az ajtó felé, amelyen túl a liftek, a másik lakosztály és a lépcsőház volt. Louisa meg a nyomában, ám kitért a konyha felé. Minden makulátlan, vadonatúj, ragyogó, plusz egy akkora hűtő, mint egy vendéglő, de teljesen üres. A falhoz helyes kis piros poroltót rögzítettek, mellette üvegszekrényben egy tűzálló takaró és az üveg betöréséhez való kis fejsze. Louisa sorra nyitogatta és zárta be az üres szekrényeket, majd visszatért a nagyterembe, és újra az üvegfalhoz lépett, amin keresztül megpillantott egy légimentő helikoptert, amely látszólag egy helyben állt London központja fölött, ámbár a benne ülők lehet, úgy érezték, hogy úgy rázza magát, mint egy tüzes, elvált nő. És Louisának újra eszébe jutott a fekete hattyú, meg hogy ez a szóösszetétel a sodró, kiszámíthatatlan események gyűjtőnevévé vált. És hogy az ember csak utólag jön rá, mibe is keveredett. A helikopter még mindig ugyanott lebegett, amikor elment megkeresni Mint.

Ho nem szerette, ha behatoltak a privát szférájába. Kiváltképp nem örült, ha ezt River Cartwright tette, aki azok közé tartozott, akik sosem vettek tudomást a Roderick Ho-félékről egészen addig, amíg szükségük nem támadt valamire, amit kizárólag a Roderick Ho-féléken keresztül tudtak megkapni. Ilyen volt például a műszaki kompetencia. A kompetencia egyébként úgy általában is elérhetetlen volt Cartwright számára. Ho egy darabig a King’s Crosson kialakult felfordulásról készült videófelvétel egyik állóképét használta képernyővédőként, mígnem egyszer Louisa felhívta rá a figyelmét, könnyen elképzelhető, hogy River mindkét könyökét összetöri, ha rájön a dologra.

Csakhogy most Catherine Standish is vele volt, és noha azt nem állíthatjuk, hogy Ho kedvelte Standisht, arra sem tudott konkrét indokot találni, hogy miért ne kedvelje. És miután Catherine ezzel egészen kiváltságos kategóriába került, Ho úgy döntött, előbb megtudja, mit akarnak, és majd csak aztán mondja azt, hogy nem ér rá.

River félretolt ezt-azt a másik asztalon, kis helyet csinált, és felült a sarkára. Catherine kihúzott egy széket, és ő is leült.

– Hogy vagy, Roddy?

Ho szeme gyanakvóan összeszűkült. A nő már máskor is szólította így. Majd Riverhez fordult.

– Hagyd békén a cuccaimat!

– Nem nyúltam semmihez.

– Azon az íróasztalon az én holmim van, te meg feltúrtad az egészet. Mindent kiszortíroztam, minden a pontos helyén volt. Te meg összekeverted. Most majd semmit sem találok meg.

River kinyitotta a száját, hogy elmagyarázzon pár dolgot, de elcsípte Catherine pillantását. Irányt váltott.

– Bocs.

– Roddy, azon gondolkodtunk, tennél-e nekünk egy szívességet – vette vissza a szót Catherine.

– Miféle szívességet?

– A dolog érinti a szakterületedet.

– Ha széles sávú internetre van szükségetek – válaszolt Ho –, akkor talán bele kellene törődnötök, hogy pénzbe kerül.

– Az egyébként is olyan lenne, mintha a plasztikai sebészt arra kérném, hogy benőtt körmöt operáljon – mondta erre Catherine.

– Úgy van – kontrázott River. – Vagy egy építészt, hogy mossa le az ablakokat.

Ho gyanakvóan méregette a kollégáját.

– Vagy egy oroszlánszelídítőt, hogy etesse meg a macskát – tette még hozzá River.

Catherine felé lövellt tekintete azt sugallta, hogy ezzel cseppet sem segít.

– Pár napja, Lamb irodájában… – kezdte Catherine, de Ho egyből elzárkózott.

– Szó sem lehet róla!

– Nem fejeztem be.

– Nem is kell. Azt akarod tudni, hogy mi kellett Lamb-nek, igaz?

– Egyetlen kis támpont is elég.

– Meg is ölne! Képes rá. Lamb régebben is ölt már.

– Ezt csak ő akarja elhitetni veled – bátorította River.

– Azt mondod, hogy blöfföl?

– Én csak azt mondom, hogy tilos neki megölni a beosztottjait. Munkavédelmi előírás.

– Ja, persze! De én nem a szó szerinti gyilkosságról beszélek. – Ho Catherine-hez fordult. – Napi szinten nyírna ki. Te is tudod, milyen.

– Nem kell, hogy rájöjjön – válaszolta a nő.

– Mindig mindenre rájön.

– Roddy… – szólalt meg River.

– Ne hívj Roddynak!

– Mindegy. Azt akartam mondani, hogy néhány hónapja egy jó dolgot csináltunk. Igaz?

– Lehet – felelte Ho gyanakvóan. – Na és?

– Csapatmunka volt.

– Egyfajta csapatmunka – ismerte el Ho.

– Tehát...

– Az a fajta, amelyben minden jó ötlet az enyém volt. Te meg, emlékszem, csak futkostál összevissza.

River visszaszívta az első szót, amit ki akart ejteni a száján.

– Ki-ki a maga tehetségére alapozva dolgozik – mondta végül. – Az a lényeg, hogy akkor, egy darabig, az Utolsó Kör működött. Érted, mire gondolok? Összedolgoztunk, mint egy csapat, és a dolog működött.

– És most ezt megismételjük – mondta Ho.

– Igen, jó lenne.

– Azzal a különbséggel, hogy most a rohangálás helyett csak ücsörögni fogtok. És közben megint én végzem az összes munkát. – Itt Catherine felé fordult. – Aztán Lamb rájön, és kinyír.

– Oké. Na, és ehhez mit szólsz? Nem mondasz el nekünk semmit, de mi rájövünk magunktól, és azt mondjuk neki, hogy tőled tudjuk. Ő meg kinyír – mondta Cartwright.

– River! – szólt rá Catherine.

– De most komolyan. Lamb sosem zárja le a gépét, és mindannyian tudjuk, hogy mi a jelszava.

Lamb jelszava „Jelszó” volt.

– Ha ezt akartátok volna tenni, akkor már rég túl lennétek rajta, és nem nyaggatnátok engem.

– Nem. Arról van szó, hogy ez csak most jutott eszembe. – River Catherine-re pillantott. – Hogy hívják a csapatmunka ellenkezőjét?

– Semmi ilyesmi nem történik, Roddy – mondta Catherine. – River csak viccel.

– Nem úgy tűnik.

– Dehogynem. – Catherine Cartwrightra nézett. – Ugye, River?

– Nekem mindegy – adta meg magát a fiatalember.

– Nem kell semmi olyasmit elmondanod nekünk, amit nem akarsz – fordult Catherine vissza Hóhoz.

River úgy érezte, hogy ebből a fajta vallatási technikából határozottan hiányzik a meggyőző erő.

Ho az ajkát harapdálta és a monitort bámulta. A képernyő olyan szögben helyezkedett el, hogy River nem láthatott rá, de visszatükröződött Ho szemüvegében, és így ki tudta venni a monitort behálózó vékony vonalakat meg a fekete háttér előtt villódzó zöld fénypontokat. Ez alapján az is lehet, hogy Ho épp a belügyminisztérium tűzfalán próbált áthatolni, vagy saját magával torpedózott, de akármivel is foglalatoskodott korábban, e pillanatban valami teljesen máson töprengett.

– Rendben – szólalt meg végül.

– Na, látod! – mondta River. – Ugye, hogy nem is volt olyan nehéz.

– Nem hozzád beszélek. Catherine-nek mondom el.

– Ó, a kurva életbe, Ho, ő meg elmondja nekem, amint...

– Már megbocsáss, de vigyázz a nyelvedre! – vágott közbe Catherine.

A két férfi ekkor, bármennyire is valószínűtlen, de értetlenségében egy pillanatra egészen közel érezte magát egymáshoz.

– Mindegy – mondta aztán Catherine, majd Riverre mutatott. – Kifelé! Vita nincs!

River persze vitatkozott, felsorolt jó pár érvet, de csak fejben.

Fent az emeleten benézett Harper és Guy irodájába, de még nem értek vissza. „Megbeszélésünk lesz” – mondta Harper, amikor River megkérdezte, és ez valóban jelenthetett megbeszélést, de azt is jelenthette, hogy kihasználják Lamb távollétét, és valami olyasmit csinálnak, amit mostanság szoktak: sétálnak a parkban, beülnek egy moziba, szexelnek Louisa kocsijában. De ha már a park eszébe jutott... Az nem lehet, hogy a Regent’s Parkba mentek, ugye? A gondolattól River egy pillanatra megdermedt, de csak egy pillanatra. Mert a dolog igazán nem tűnt valószínűnek.

A saját irodájába érve öt percet töltött azzal, hogy újra felvegye a fonalat a halottakkal és az adatbázisukkal, egy másik tízet meg azzal, hogy kibámult az ablak kopott aranyozott feliratán: W. W. HENDERSON, ÜGYVÉD ÉS KÖZJEGYZŐ. Hárman álltak a szemközti buszmegállóban, és míg River nézte őket, egy busz érkezett, és mindet elvitte. A következő pillanatban már újabb utas érkezett, és várni kezdett a következő buszra. River elgondolkodott, vajon hogyan reagálna a buszmegállóban álló nő, ha tudná, hogy a titkosszolgálat egy tagja figyeli az ablakból. És azon is eltöprengett, mit szólna hozzá, ha felvetnék neki, hogy neki sokkal izgalmasabb munkája van, mint Rivernek.

Visszalődörgött a számítógépéhez, beírt egy, az adatbázisban szereplő kitalált nevet és dátumot, gondolkodott egy kicsit, aztán törölte az egészet.

Catherine kopogtatott, majd belépett.

– Nagyon elfoglalt vagy? – kérdezte. – Mert nem nekem annyira sürgős.

– Haha, mindjárt kipukkadok a nevetéstől.

– Lamb a titkosszolgálatnál állományba vett egyik ember dossziéját kereste.

– Hónak azokhoz nincs hozzáférése.

– Nagyon humoros vagy. A dosszié a nyolcvanas években alkalmi szolgálatokat teljesítő pasasé volt. Egy Dickie Bow nevű fickóé. A valódi neve Bough. Gondolom, még sosem hallottál róla.

– Egy pillanat – mondta River.

Hátradőlt, erősen koncentrált, és felidézte magában a VB képét. Azaz a nagyapja képét, akire a lánya, River anyja ragasztotta az ékes „Vén Barom” nevet. Rivert nagyrészt a VB nevelte, aki hosszú, munkás életét a titkosszolgálat kötelékében töltötte, és aki hasonlóan hosszú, nyugdíjas éveit meg azzal múlatta, hogy szolgálati éveinek izgalmasabb eseményeiről adomázott egyetlen unokájának. River Cartwright azért lett hírszerző, mert a nagyapja is az. Nem „volt”, hanem most is az. Vannak hivatások, amelyekkel az ember sosem hagy fel, még akkor sem, ha már rég nyugdíjba vonult. David Cartwright élő legendának számított a titkosszolgálatnál, de ahogy erről beszélt, az úgy hangzott, mintha ugyanez állna a legutolsó vamzerre is: forgathatod a köpönyegedet, eladhatod a titkaidat, felajánlhatod az emlékirataidat a legtöbbet kínáló kiadónak, de aki egyszer kém, az örökre kém marad, és minden más szerep csak álca. Így hát a virágágyásokban gyomláló, furcsa fejfedőt viselő, barátságos öregember most is az a stratéga volt, aki annak idején nagy szerepet vállalt a hidegháború alatti titkosszolgálati akciók kidolgozásában, és River ezeken a sztorikon nőtt fel.

Ami sokat számított. Ezt a VB már akkorra belesulykolta, mire a fiú elérte a tizedik évét. A részletek rengeteget számítanak. River pislogott egyet, aztán még egyet, de semmilyen infó nem bukkant elő az elméjéből. Dickie Bow? Elég hülye név, de sosem hallotta még.

– Bocs – mondta. – Semmi nem ugrik be.

– A múlt héten holtan találták – mondta Catherine.

– Gyanús körülmények között?

– Egy buszon.

– Tiéd a pálya, hallgatlak – fűzte össze a kezét a tarkóján River.

– Bow egy Worcester felé tartó vonaton utazott, de Readingnél leállították a járatot, mert problémák voltak a jelzőberendezéssel. A busz ennek a vonatnak az utasait szállította Readingből Oxfordba, ahonnan már közlekedtek a vonatok. Oxfordban mindenki leszállt, kivéve Bow-t. Ennek oka, hogy útközben meghalt.

– Természetes ok?

– A jelentés szerint igen. És Bow már nagyon rég nem szerepelt a nyilvántartásunkban. Úgyhogy nem kifejezetten egyértelmű alanya egy orgyilkos támadásnak, még akkor sem, ha valaha is végrehajtott volna valami fontosat.

– De te biztosan tudod, hogy semmi fontosat nem tett.

– Te is tudod, milyenek a személyzetis anyagok. A szigorúan bizalmas tényeket meghúzzák, és minden, ami egy kicsit is bizalmasabb, mint egy rutin szaglászás, már szigorúan titkosnak számít. Bow dossziéja azonban nyitott könyv, eltekintve a legvégét, ahol valami ivással kapcsolatos incidens szerepel. Ásóbéka volt. Előkészítette a terepet. Készpénzért cserébe infót szerzett. Főleg pletykákat gyűjtött. Egy éjszakai mulatóban dolgozott, úgyhogy elég sok mindent összeszedett.

– Amit aztán zsarolásra lehetett használni.

– Természetesen.

– Akkor tehát a bosszú nem zárható ki.

– De mindez már nagyon rég volt. És, ahogy mondtam, a jelentés szerint természetes halál volt.

– Akkor vajon miért érdekli Lamb-et? – töprengett River.

– Fogalmam sincs. Lehet, valamikor együtt dolgoztak. – Catherine egy pillanatra elhallgatott, aztán megint megszólalt: – Egy megjegyzés szerint tehetséges szajha volt. Ez ugye nem az, mint aminek hangzik?

– Szerencsére nem. Azt jelenti, hogy ügyesen járta az utcát, jó volt az emberek követésében és megfigyelésében.

– Hát akkor lehet, egyszerűen csak az van, hogy Lamb hallott a haláláról, és elragadták a szentimentális emlékek.

– Biztos. Na de a tréfát félretéve?

– Bow-nak nem volt jegye. És az adott időben a munkahelyén kellett volna lennie. Kíváncsi vagyok, hová mehetett – mondta Catherine.

– Két perce én még csak nem is hallottam róla. Kétlem, hogy sokat érnének a spekulációim.

– Az enyémek sem. Viszont az eset elég volt ahhoz, hogy Lamb felemelje a seggét, úgyhogy valami biztos van benne. – Catherine elhallgatott. River számára úgy tűnt, hogy a nő befelé figyel, mintha valami után kutatna, ami ott motoszkált a fejében. És a fiatalember most először észrevette, hogy Catherine haja nem teljesen ősz, sőt, a megfelelő fényben inkább szőke. De hosszú, hegyes orra volt, meg kalapban járt, és ez egyfajta szürke hatást keltett, ettől az ember úgy emlékezett rá, mint egy ősz nőre, amikor nem látta, és egy idő után meg már akkor is ilyennek látta, amikor ott volt a szeme előtt. Egyfajta boszorkányhatást keltett, ami a megfelelő körülmények között akár szexi is lehet.

Hogy megtörje a csöndet, River megszólalt:

– Vajon mi lehet az a valami?

– Feltételezzük a legrosszabbat – mondta Catherine.

– Talán meg kéne kérdezni tőle.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez olyan jó ötlet lenne – válaszolta Catherine.

És valóban nem volt olyan jó ötlet.

Néhány órával később River hallotta, hogy Lamb felcaplat az emeletre, mint valami kifulladt medve. Várt egy darabig, a monitort bámulta, anélkül hogy látta volna. „Talán meg kéne kérdezni tőle.” Könnyű azt mondani, amikor Lamb valahol máshol van, de az is teljesen más, ha már visszatért az épületbe. Viszont ha nem teszi meg, akkor csak ülhet itt, és bámulhatja a megemészthetetlen információhalmot. Ráadásul, ha River meghátrál, akkor Catherine gyávának fogja tartani.

A nő felvont szemöldökkel várta a lépcső tetején: Biztos vagy benne?

Hát, valójában nem.

Lamb ajtaja nyitva volt. Catherine kopogott, és mindketten beléptek. A főnök épp a számítógépét próbálta meg beüzemelni, még mindig rajta volt a kabátja, a szájában meggyújtatlan cigaretta fityegett. Úgy nézett rájuk, mintha mormonok lettek volna.

– Mi ez? Megszállás?

– Nem. Csak nem tudjuk, mi történik – mondta River.

Lamb értetlenül a beosztottjára nézett, aztán kivette a cigarettát a szájából, és egy darabig azt bámulta. Majd visszatette a szájába, és újra Riverre meredt.

– He?

– Mi csak...

– Ja, azt hallottam. Csak egy pillanatig elkapott a Mi a franc?-érzés. – Lamb Catherine-re nézett. – Maga alkoholista, úgyhogy mindennapos, ha nem tudja, mi történik. Na de mi a srác mentsége?

– Dickie Bow – felelte Catherine. Úgy tűnt, Lamb sértő poénkodása nem hagyott rajta nyomot. Az is igaz, hogy Catherine is régi motoros már. Charles Partner titkárnője volt, amikor Partner állt a Szolgálat élén, egészen addig, amíg egy reggel holtan találta a fürdőkádban, de az igaz, hogy a karrierjének valóban az iszákossága vetett véget. Mindeközben bőven volt alkalma megtanulni, hogyan rejtse el az érzelmeit. – Tudjuk, hogy akkor szolgált Berlinben, amikor maga. És a múlt héten meghalt egy buszon Oxford külterületén. Ott járt, ugye? Végignyomozta az útját.

Lamb hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Mi a fene? – nézett aztán Riverre. – Bejött valaki, és visszahozta a töködet? Megmondtam, hogy idegeneknek tilos ajtót nyitni.

– Csak nem szeretünk kimaradni a dolgokból – mondta Catherine.

– Maguk mindig kimaradnak a dolgokból. A dolgok innen mérföldnyire történnek! Akkor lesznek a dolgokhoz a legközelebb, amikor majd dokumentumfilmet készítenek róluk, és levetítik a History Channelen. Én meg azt hittem, hogy ezzel tisztában vannak. Na, te jó ég, itt egy másik!

Marcus Longridge jelent meg mögöttük az ajtóban, egy barna dossziéval a kezében.

– Azt mondták, hogy ezt adjam át...

– Elfelejtettem a neved – vágott a szavába Lamb.

– Longridge – felelte Marcus.

– Nem vagyok kíváncsi a nevedre. Csak rá akartam mutatni valamire. – Azzal Lamb felragadott egy mocskos bögrét az íróasztalán halmozódó rendetlenségből, és Catherine felé dobta. River elkapta, mielőtt a bögre elérte volna a nő fejét. – Nahát, örvendtem ennek a kellemes kis csevejnek, és most elmehettek a picsába! Cartwright, azt add oda Standishnek. Standish, töltse meg teával. Te meg, már megint elfelejtettem a nevedet, menj át a szomszédba, és hozd el az ebédemet. Mondd meg Samnek, hogy a szokásos keddit kérem.

– Ma hétfő van.

– Tudom. Ha a szokásos hétfőit akartam volna, akkor nem mondtam volna külön, nem igaz? – Lamb pislogott egyet. – Még mindig itt vagytok?

Catherine egy pillanatig még állta Lamb szúrós tekintetét. És River rájött, hogy valami van kettejük között. River akárha itt se lenne. Egy másodpercig azt hitte, hogy Lamb fordítja el előbb a fejét, de nem. Catherine vállat vont, és úgy tűnt, hogy a mozdulattal mintha valamit kirázott volna magából, és aztán megindult. Elvette Longridge kezéből a mappát, és átment a saját irodájába. A másik kettő meg levonult a lépcsőn.

Ezt aztán megcsináltuk, gondolta River.

De még húsz perce sem ült az asztalánál, amikor valami rettenetes zaj hallatszott fentről. Olyasféle, mint amikor valaki egy elég magas asztalról lesodor egy képernyőt úgy, hogy az a padlót érve ízzé-porrá zúzódik. Ezt a szerteröppenő műanyag- és üvegszilánkok zörgése, csörömpölése követte, ahogy a törmelék betöltötte a rendelkezésre álló egész teret. A házban nem csak River rezzent össze. És mindenki hallotta az ezt követő rettenetes átkozódást:

– A kibaszott mindenit!

Majd az Utolsó Körre újra csönd borult.

A kásás film egy vonat fekete-fehér, vibráló képét mutatta. A film késő este készült, a vonat egy állomáson állt. Esett, és noha a peron fölé tető borult, a rosszul összeillesztett ereszcsatornák hézagain becsorgott a víz. Másodpercek teltek el anélkül, hogy bármi történt volna. Aztán hirtelen megindult a roham: mintha valahol – a kamera látóterén kívül – valaki megnyitott volna egy kaput, és beengedte a nyugtalan utasok nyüzsgő raját. Az ugráló filmkockáknak köszönhetően az emberek szögletesen, rángatózva mozogtak. A mozgások a felvétel hibájáról árulkodtak: kezek váratlan kiröppenése a zsebekből, figyelmeztetés nélkül, robbanásszerűen kinyíló esernyők. Az arcokon elsősorban ingerültség, szorongás és a „bárcsak valahol máshol lehetnék” kifejezése ült. Rivernek kitűnő arcmemóriája volt, de nem ismert fel senkit.

Ho irodájában gyűltek össze, mivel neki volt a legjobb felszerelése. Miután Lamb sikeresen leverte a számítógépét, miközben megpróbált beletenni egy CD-t – ez mellesleg olyan burleszkszerű jelenet lehetett, amiért River egyhavi fizetését is odaadta volna, csak hogy a szemtanúja lehessen –, még vagy fél órán át főtt a saját levében, majd letrappolt a másodikra, mintha egyébként is egész idő alatt így tervezte volna. Catherine Standish egy pillanat múlva követte. Meglehet, valamiféle visszamaradt szégyenérzet gátolta meg, hogy Lamb tiltakozzon, amikor lassan a többi utolsó befutó is előszivárgott, noha ebben River kételkedett. Jackson Lamb-et alaposan megizzasztotta volna, ha meg kellett volna fogalmaznia a szégyenérzet definícióját. Amikor pedig átadta a CD-t Hónak, és elkezdték a lejátszást, egyértelmű volt, hogy azt akarta, vele együtt nézzék a többiek is. Aztán majd jönnek a kérdések.

A filmhez nem volt hang, semmi sem utalt rá, hogy mindez hol történik. Amikor a peron kiürült, a vonat mozgásba lendült, de most sem kaptak semmiféle támpontot: a szerelvény meglódult, és lassan kihúzott a látótérből. Mindössze az üres peron meg az eső áztatta sín maradt utána. Ez ment még vagy négy-öt másodpercig, de a valóságban akár tizenöt-húsz is lehetett, aztán a képernyő elsötétült. Az egész felvétel nem lehetett több három percnél.

– Indítsd újra! – vakkantotta Lamb.

Ho rákoppintott néhány billentyűre, és újra végignézték a felvételt.

Ezúttal azonban, a végén Lamb feltette a kérdést:

– Nos?

– Térfigyelő kamera – mondta Min Harper.

– Briliáns megfigyelés! Van még valaki másnak esetleg valami intelligens hozzászólása?

– A nyugati országrészbe tartó vonat volt – szólalt meg Marcus Longridge. – A Paddingtonról indulnak, és Walesbe meg Sommersetbe mennek. A Cotswolds vidékére. Hol volt ez, Oxfordban?

– Igen. De még mindig nem tudom a nevedet.

– Majd készítek neki egy kitűzőt – mondta River készségesen. – De addig is beszéljünk arról a kopasz fickóról!

– Melyik kopasz fickóról?

– Körülbelül egy perc harmincnál. A legtöbben azon vannak, hogy benyomuljanak a szerelvényekbe, ő viszont továbbmegy a peronon, elhalad a kamera előtt. Gondolom, valahol messzebb száll fel, egy távolabbi kocsiba.

– Miért pont ő érdekes? – kérdezte Lamb.

– Mert szakad az eső. Ha mindenki más a kamera látószögében akar felszállni, az feltehetően azt jelenti, hogy a peron többi része fedetlen. Mindenki megpróbálja szárazon megúszni. Ő azonban nem. És még arról sincs szó, hogy esernyő lenne nála.

– Vagy kalapot hordana – fűzte hozzá Lamb.

– Olyat, mint amit ma maga behozott.

Lamb egy pillanatig hallgatott, majd azt mondta:

– Igen, pontosan olyat.

– Ha ez Oxford – szólalt meg Catherine –, akkor ez az a tömeg, amelyik arról a buszról szállt le, amelyiken Dickie Bow meghalt. Igaz?

Lamb azonban Hóra nézett.

– Látom, szorgos voltál, mint valami méhecske. Van-e még valami, amit nyilvánosságra hoztál, és jobb lenne, ha tudnék róla? Mi van a fogászati leleteimmel? A banki adataimmal?

Ho büszkeségét még mindig sértette, hogy egyfajta szórakozásfelelőssé redukálták, és mindenki bohóca lett.

– Az olyan lenne, mintha a plasztikai sebészt arra kérnék, hogy benőtt körmöt operáljon.

– Remélem, nem gondolod, hogy sértegetni akarlak – mondta erre Lamb barátságosan.

– Én...

– Mert ha valóban úgy lenne, ne félj, azt azonnal észreveszed, te ferdeszemű pöcs. – Azzal Lamb a többiek felé fordult. – Nahát! – mondta. – Cartwright nem tévedett. Pedig ez nem mondható el gyakran róla. Kopasz barátunk, nevezzük K úrnak, múlt kedd este, Oxfordban felszállt egy vonatra. A vonat Worcesterbe tartott, de számos helyen megállt. Vajon hol szállt le K úr?

– Most találgatnunk kellene? – kérdezte Min.

– Igen. Mert tudod, mennyire szeretem az értelmetlen spekulációkat.

– Oxfordból kapta a felvételt? – vetette közbe River.

– Kiváló!

– Valószínűleg a többi állomásnak is lesz felvétele.

– És nincsenek manapság már a vonatokon is kamerák? – jegyezte meg Louisa.

– Ez egyszerűen fantasztikus! – tapsolt Lamb. – Mintha kicsi tündérkék gondolkodnának helyettem! Tehát most, hogy megállapítottátok ezeket a fontos tényeket, mellesleg egy idióta feleennyi idő alatt eljutott volna ide, térjünk rá a sokkal komolyabb dolgokra, kezdve ott, hogy azt mondom, egyikőtök megy, és átmazsolázza az összes felvételt, aztán meghozza nekem a választ.

– Én megcsinálom – jelentkezett River.

Lamb tudomást sem vett róla.

– Harper! – mondta. – Ez a te területed. Semmit sem kell magaddal vinni, tehát nem kell aggódnod, hogy bármit is elhagynál.

Min gyors pillantást vetett Louisára.

– Hohó! – morrant Lamb, aztán Hóra nézett. – Láttad ezt?

– Mit?

– Harper összenézett a kis barátnőjével. Kíváncsi vagyok, mit jelenthet? – Lamb hátradőlt Ho székében, összeillesztett ujjakkal kis tetőt formált a kezéből, és rátámasztotta az állát. – Azt akarod mondani, hogy nem tudod vállalni?

– Feladatot kaptunk – válaszolta Harper.

– Többes számban?

– Louisa és...

– Hívd csak Guynak! Nem a diszkóban vagyunk.

Legjobb lesz – határozták el mindannyian egyszerre és egymástól függetlenül –, ha most nem fecsérlik azzal a drága időt, hogy megkérdezik, ugyan miért lenne ez itt attól egy diszkó.

– Egyébként meg – folytatta Lamb – feladatot mondtál?

– Kirendeltek minket – magyarázta Min. – Webb azt mondta, hogy mostanára már maga is tud róla.

– Webb? Csak nem a híres Pók? Azt hittem, ő csak a gemkapcsok felelőse!

– De mást is csinál – szólalt meg Louisa.

– Ja! Mint például kirendeli az én beosztottaimat? Egy „feladatra”! Ami pontosan mit takar? És kérlek szépen, mondd, hogy a részletekről tilos beszélned!

– Egy orosz látogató bébiszitterei leszünk.

– Azt hittem, az ilyen feladatra megvannak a profik – mondta Lamb. – Tudod, azokat az embereket hívják így, akik tudják, mit csinálnak. Hacsak… Nehogy azt mondjátok, hogy ez Sir Len hagyatéka!? Micsoda cirkusz! Ha annyira aggódtunk, hogy megbuherálja a könyvelést, akkor miért nem állítottuk le már évekkel ezelőtt?

– Mert nem tudtuk, hogy köze van hozzá? – vetette fel Catherine.

– Igen ám, de elvileg mi vagyunk a kurva titkosszolgálat – mutatott rá Lamb. – Rendben, szóval titeket kirendeltek. És engem még csak nem is kérdeznek, mi? – Az ezt a kijelentést kísérő kegyetlen vigyor boldogabb időkről regélt, amikor Lamb-et bizony hogy megkérdezték volna, ő meg tisztán és érthetően el is mondta volna a véleményét. – Vagyis én meg érjem be ezzel a bandával itt, ni.

– Én megcsinálom – mondta River újra.

– Az isten megáldjon, ez az MI5, nem a játszótér! Az akciókat nem úgy osztjuk le, hogy ki mondja hamarabb: stipstop, stipistop! Én döntöm el, hogy ki megy. – És jobbról kezdve Lamb elkezdte kiszámolni őket: – Ec-pec ki-me-hetsz – a hetszhez érve Riveren nyugodott meg az ujja. Erre eggyel visszament, és Shirley-re bökött. – Hetsz! Te vagy a hunyó.

– Én voltam a hetsz! – tiltakozott River.

– Én pedig nem hozok operatív döntéseket gyerekjátékok alapján. Megjegyezted? – Lamb megnyomta a lemezt kiadó gombot, és a CD tálcája kicsusszant a gép oldalából. A CD-t Shirley felé röpítette, de a lemez szépen kivitorlázott az ajtón. – Kétbalkezes! Eriggy, vedd fel, nézd meg újra, aztán menj, és keresd meg K urat!

– Most?

– Nem! Majd, ha ráérsz. Persze hogy most! – Lamb körbenézett. – Le merem fogadni, nektek is mind van valami munkátok.

Catherine felvont szemöldökkel Riverre nézett, majd kiment. A többiek látható megkönnyebbüléssel követték, egyedül Ho és River maradt az irodában.

– Azt sejthettem volna, hogy Cartwright még szeretné folytatni a beszélgetést, de azt el nem tudom képzelni, hogy te miért vagy még mindig itt.

– Ez az én irodám – magyarázta Ho.

Lamb várt.

Ho sóhajtott és kiment.

– Ezt eleve is így tervezte, igaz? – szólalt meg River.

– Micsodát?

– Az a sok süketelés, hogy valaki tegye fel a teavizet, valaki szaladjon el az ebédjéért. Az mind csak hergelés. De igazából szüksége van ránk. Valakinek el kell végezni maga helyett a piszkos munkát.

– Hát ha már itt tartunk – mondta erre Jackson Lamb, és ültében vízszintesen előrenyújtotta a lábát, majd fingott egyet. – Ezt is eleve így terveztem – mutatott rá, aztán letette a lábát. – Attól még nem lett kevésbé hatásos.

Bárhogyan is vélekedett az ember Lamb viselkedéséről, azzal sosem vádolhatta, hogy a fingásai nélkülöznék az eredetiséget.

– Különben meg – folytatta, cseppet sem zavartatva magát a levegőt mérgező ajándékától –, az egésznek Standish az oka. Ha ő nincs, akkor nem kerülgettük volna itt a forró kását. Csak nem szeretünk kimaradni a dolgokból. Szent isten! Nem is hibáztathatom a vén tyúkot, az ő korában. Hacsak a beszívottan töltött éveinek nem volt valamilyen tartósító hatása. Mit gondolsz?

– Én azt gondolom, elég furcsa, hogy maga annyira biztos benne, hogy Bow-t megölték, amikor a boncolás szerint megállt a szíve.

– Ez nem válasz a kérdésemre, de mindegy. Itt a következő. – Lamb átvetette a jobb lábát a balon. – Ha meg akarnál valakit mérgezni úgy, hogy az kimutathatatlan legyen, mit használnál?

– Nem igazán értek a mérgekhez.

– Halleluja! Végre kiderül, hogy valamiben te sem vagy szakértő! – Lamb-nek volt egy bűvészmutatványa: szinte a semmiből elő tudott varázsolni egy cigarettát; egyetlen gyors mozdulattal benyúlt a legközelebbi zsebbe, és kész. A másik oldalon meg talált egy eldobható öngyújtót. River tiltakozott volna, de a dohányfüst csakis javíthatott a levegő borzalmas minőségén. És még az sem biztos, hogy Lamb ezzel nem volt tisztában. – Longridge még nem hozta meg az ebédemet. Remélem, nem felejtette el az a szánalmas seggfej.

– Tehát mégis tudja a nevét.

River abban a pillanatban megbánta, ahogy ezt kimondta.

Lamb máris lecsapott.

– Jézusom, Cartwright! Most melyikünk szégyenkezzen jobban? – Mélyet szívott a cigarettából, mire egyből vagy kétcentis, narancsszínű parázs izzott fel a végén. – Holnap késni fogok – folytatta. – Van némi teendőm, tudod, hogy van ez. – Az átlátszó dohányfüstben Lamb szeme résnyire szűkült. – Nehogy kitörd a nyakad a lépcsőn lefelé.

– Felfelé – helyesbített River. – Ho irodájában vagyunk, vagy elfelejtette?

– Cartwright?

River megállt az ajtóban.

– Nem is vagy kíváncsi rá, hogy hogyan halt meg Dickie Bow?

– Komolyan elárulná nekem?

– Ha belegondolsz, teljesen egyértelmű – válaszolta Lamb. – Bárki is ölte meg, valamilyen kimutathatatlan mérget használt.