Nyílt kártyákkal

részlet

Translation entitled „Nyílt kártyákkal”
© 1936, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie: Cards on the Table
© 1936, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította László Zsófia

Hungarian translation © 2006, 2023 László Zsófia
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Tomka Eszter
A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján
Tóth Gábor tervezte
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 193 7

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A szerző előszava

Elterjedt az a nézet, mely szerint a detektívhistóriák leginkább egy lóversenyre emlékeztetnek, ahol sok az induló, az esélyes ló és lovas. „A pénzedért arra fogadsz, akire akarsz.” A közmegegyezés szerint az ilyen történetben a favorit nem hasonlít ahhoz, akit a lóversenypályán annak tartanak, vagyis: lehet kívülálló személy is. Nézzük meg, kiről tételezhető fel a legkevésbé, hogy a tettet elkövette, s ezzel tíz közül kilencszer munkánk véget is ért.

Mivel nem szeretném, ha hűséges olvasóim utálkozva hajítanák félre ezt a könyvet, előre figyelmeztetem őket: ez nem az a fajta detektívhistória. Itt mindössze négy induló van, akik közül, a körülmények megfelelő összjátéka folytán, bármelyik elkövethette a bűntényt. Ilyenformán óhatatlanul ki van zárva a meglepetés eleme. Ennek ellenére az a véleményem, hogy mind a négy szereplő iránt azonos érdeklődéssel kell viseltetnünk, hiszen valamennyi követett már el gyilkosságot, és továbbiakra is képes. Négy alapvetően különböző embertípussal állunk szemben, a gyilkosság indítéka valamennyiüknél az egyénre jellemző, és így mindegyikük más-más módszert választana. A következtetésnek ezért tisztán pszichológiainak kell lennie, és ettől csak még izgalmasabbá válik az ügy, hiszen mindent összevetve az a legérdekesebb, mi játszódik le a gyilkos agyában.

E történet védelmében még el kell mondanom, hogy egyike volt Hercule Poirot kedvenc eseteinek. Barátja, Hastings kapitány azonban, amikor Poirot elmesélte neki, nagyon unalmasnak találta. Kíváncsi vagyok, olvasóim melyikükkel értenek egyet.

1. Mr. Shaitana

– Kedves M. Poirot!

A hang behízelgően doromboló volt – mintha szándékosan hangszerként használnák –, nélkülözött minden hevességet és ösztönösséget.

Hercule Poirot hirtelen megfordult.

Meghajolt.

Szertartásosan kezet fogott.

Csak a szemén látszott valami szokatlan. Az ember úgy vélhette, e véletlen találkozás olyan érzelmeket keltett benne, amilyeneket csak ritkán tapasztalt.

– Kedves Mr. Shaitana! – mondta.

Mindketten elhallgattak. Mint párbajozók en garde.1

Körülöttük ott örvénylett a jól öltözött, egykedvű londoni tömeg. Affektáló vagy suttogó hangok hallatszottak.

– Drágám, hát ez isteni!

– Mit szól, édesem, ugye, milyen csodásak!

A Wessex House-ban a burnótszelencék kiállítását rendezték meg, a belépti díj huszonegy shilling volt, s a bevételt a londoni kórházak javára ajánlották fel.

– Kedves uram – mondta Mr. Shaitana –, mennyire örülök, hogy látom! Lehetséges volna, hogy éppen most nem küld senkit akasztófára vagy guillotine alá? Uborkaszezon volna a bűntények világában? Vagy éppen itt lesz ma délután egy finom kis rablás? Túl szép is lenne.

– Fájdalom, monsieur – felelte Poirot –, pusztán magánemberként jöttem ide.

Mr. Shaitana figyelmét egy pillanatra magára vonta egy csodás ifjú teremtés, akinek a feje egyik oldalán csigákban göndörödött a haja, míg a másikon virágok díszelegtek egy fekete szalmakalapon.

– Kedvesem – mondta Mr. Shaitana –, nagyon fájlalom, hogy nem jött el az estélyemre. Igazán pompásan sikerült. Meg kell mondanom, meglepően sokan még szóba is álltak velem. Volt egy hölgy, aki, amikor megjött, köszöntött, majd búcsúzóul azt mondta, „Viszontlátásra”, sőt még azt is, „Köszönöm a kellemes estét”, de ő, szegénykém, az egyik kertvárosból való.

Miközben a csodás ifjú teremtés megadta a megfelelő választ, Poirot elmélyülten tanulmányozta a Mr. Shaitana felső ajkát ékesítő bozontos bajuszt.

Remek bajusz volt, igazán pompás, talán az egyetlen Londonban, amely felvehette a versenyt M. Hercule Poirot bajszával.

– Bár azt meg kell hagyni, nem olyan dús – mormogta magában. Nem, tulajdonképpen minden szempontból silányabb. Tout de même,2megakad rajta az ember szeme.

Mr. Shaitana minden ízében olyan volt, hogy megakadt rajta a szem – az egésznek ez volt a célja. Szándékosan mefisztói hatást akart kelteni. Magas volt, karcsú, az arca hosszúkás és melankolikus, a szemöldöke igen erős és koromfekete, gondosan viaszkolt bajuszához az alsó ajak alatt kis fekete szakáll társult. Ruháit kiváló szabásukért egyenesen műremeknek kell neveznünk, bár kétségtelenül volt bennük némi bizarrság is.

Bármelyik egészséges angol, aki csak megpillantotta, leküzdhetetlen ingert érzett, hogy alaposan belérúgjon. Az eredetiség szikrája nélkül valamennyien ugyanazt mondták:

– Shaitana, az az átkozott füstös képű!

Ellenben a feleségük, lányuk, húguk, nagynénjük, anyjuk és még a nagyanyjuk is azt mondta, ha nem is mindig azonos szavakkal, hiszen a nemzedékek szókincse eltérő:

– Tudom, kedvesem. Igazad van, tényleg rémes ember. De milyen gazdag! És milyen pompás estélyeket ad! És mindig tud valami mulatságos vagy rosszmájú dolgot mesélni másokról.

Hogy Mr. Shaitana argentin volt-e, portugál, görög vagy netán más, a britek által ugyanúgy lenézett nemzet fia, azt senki sem tudta.

Három körülmény azonban bizonyos volt:

– a Park Lane-en lakott egy gyönyörű lakásban, és roppant gazdag volt;

– remek estélyeket adott – nagyszabásúakat, kisebbeket, „kísértetieseket”, jó hírű estélyeket és határozottan „furcsákat”;

– olyan férfi volt, akitől egy kicsit mindenki tartott.

Ez utóbbinak az okát nehéz pontosan megfogalmazni. Valószínűleg azt a benyomást keltette, hogy mindenkiről egy kissé túl sokat tud. Továbbá általános volt az a vélekedés, hogy a humora eléggé különös.

A legtöbb ember úgy érezte, okosabban teszi, ha még véletlenül sem sérti meg Mr. Shaitanát.

Ezen a délutánon arra szottyant kedve, hogy csúfondáros megjegyzéseinek céltáblája Hercule Poirot legyen, ez az apró, mulatságos külsejű emberke.

– Szóval a rendőrnek is szüksége van kikapcsolódásra? – kérdezte. – Tudja, M. Poirot, szerintem maga kissé idősen kezd érdeklődni a művészetek iránt.

Poirot jámboran mosolygott.

– Látom, ön is kölcsönadott három burnótszelencét a kiállításra.

Mr. Shaitana lekicsinylően legyintett.

– Az ember összeszed néhány kacatot. De jöjjön el egyszer hozzám. Van néhány érdekes darabom. Gyűjtőszenvedélyem nem korlátozódik egyetlen korszakra vagy tárgyra sem.

– Ízlése tehát nagyvonalú – somolygott Poirot.

– Ahogy mondja.

Mr. Shaitana szeme hirtelen megtelt élettel, szája szélesre húzódott, szemöldöke pedig fantasztikus magasságokba szaladt fel.

– Még a szakmájával kapcsolatos tárgyakat is tudnék mutatni magának, M. Poirot!

– Talán magán-börtönmúzeuma is van?

– Ugyan – Mr. Shaitana lekicsinylően csettintett az ujjaival. – A brightoni gyilkos csészéje, egy híres betörő tolvajkulcsa… micsoda gyermetegségek! Soha nem lennék hajlandó ilyen ostobaságokkal foglalkozni! Én mindenből csak a legkiválóbbat gyűjtöm.

– És ön szerint művészi szempontból melyek egy bűncselekmény legjobb tárgyai? – érdeklődött Poirot.

Mr. Shaitana előrehajolt, és két ujját Poirot vállára helyezte.

– Az elkövetői, M. Poirot! – sziszegte drámai hangsúllyal a szavakat.

Poirot szemöldöke enyhén megmoccant.

– Ahá, szóval megleptem! – mondta Shaitana. – Kedves uram, maga meg én, nos, mi egészen más szempontból nézzük ezeket a dolgokat. A maga szemében a bűntény rutinmunka: gyilkosság, nyomozás, nyomra vezető jelek, és végül, mivel köztudottan érti a dolgát, a bizonyítás. Engem egy cseppet sem érdekel az effajta banalitás. Engem semmiféle dologból nem érdekel a gyenge minőség. Márpedig a lefülelt gyilkos: selejt. Másodosztályú. Nem, én művészi szempontból tekintek az efféle dolgokra. Csak a legkiválóbbat gyűjtöm!

– És kik a legkiválóbbak? – kérdezte Poirot.

– Kedves öregem, a legkiválóbbak azok, akik megúszták! A sikeresek! Azok a bűnözők, akik olyan makulátlan életet élnek, hogy a gyanúnak még az árnyéka sem vetül rájuk. Ismerje el, meglehetősen szórakoztató hobbi.

– Nem hiszem, hogy a szórakoztató a megfelelő szó erre.

– Van egy ötletem! – kiáltott fel Shaitana, ügyet sem vetve Poirot-ra. – Rendezek egy kis vacsorát. Hogy megismerkedhessen a kiállítási darabjaimmal. Roppant szórakoztató gondolat! Csak tudnám, miért nem jutott eddig eszembe. Igen, valóban… most már pontosan látom a helyzetet… Kérem, hagyjon egy kis időt, ne a jövő héten találkozzunk, hanem az utána következőn. Ráér? Melyik nap alkalmas?

– A következő utánin bármelyik nap megfelelő – közölte Poirot, és meghajolt.

– Jó, akkor legyen péntek. Péntek, tizennyolcadika. Nyomban felírom a naptáramba. Nagyon kedvemre való ez az ötlet.

– Én ellenben nem vagyok olyan biztos abban, hogy nekem is kedvemre való – felelte megfontoltan Poirot. – Természetesen nem azt akarom mondani, hogy érzéketlenül hagy a meghívás kedvessége, nem, erről szó sincs…

Shaitana félbeszakította.

– Csak sérti a maga kispolgári érzékenységét. De, drága barátom, ideje, hogy megszabaduljon a rendőri gondolkodásmód korlátaitól.

– Abban igaza van – válaszolta lassan Poirot –, hogy a gyilkossághoz teljességgel kispolgári viszony fűz.

– De miért, miért? A legtöbb gyilkosság ostoba, elfuserált, véres ügy… ebben egyetértünk. Ám a gyilkosság művészet is lehet. És a gyilkos művész!

– Nos, ezt elismerem.

– Hát akkor? – kérdezte Mr. Shaitana.

– Ettől azonban még gyilkos marad.

– De kedves M. Poirot, a tökéletesen végrehajtott tett már maga az igazolás. Maga meglehetősen fantáziátlanul el akar kapni minden egyes gyilkost, hogy bilincsbe verhesse, bezárhassa, s hogy végül egy szép napon, kora hajnalban, kitörhesse a nyakát. Véleményem szerint az igazán sikeres gyilkosnak közadakozásból kellene a nyugdíját biztosítani, és rendszeresen meg kellene hívni vacsorára.

Poirot vállat vont.

– Nem vagyok olyan érzéketlen a gyilkosságban rejlő művészet iránt, mint gondolná. Csodálattal szemlélem a tökéletes gyilkosságot, miként, mondjuk, a tigrist, ezt a csíkos, gyönyörű fenevadat. De csak kívülről. A ketrecbe nem teszem be a lábam. Vagyis csak akkor, ha a kötelességem úgy kívánja. Mert tudja, Mr. Shaitana, a tigris netán rám veti magát…

Mr. Shaitana felnevetett.

– Értem. És a gyilkos?

– Akár gyilkolhat is – felelte komoran M. Poirot.

– Kedves barátom, maga folyton rémeket lát! Vegyem úgy tehát, hogy nem jön el megnézni a… hogy is mondjam… tigrisgyűjteményemet?

– Ellenkezőleg. Nagy örömömre fog szolgálni.

– Minő bátorság!

– Azt hiszem, némileg félreértett engem, Mr. Shaitana. Szavaimat csupán figyelmeztetésnek szántam. Percekkel ezelőtt arra kért, ismerjem el, szórakoztató ötlet a gyilkosok ilyesfajta gyűjtése. Azt feleltem, nem éppen a szórakoztató a megfelelő szó erre. Inkább a veszélyes. Úgy vélem tehát, Mr. Shaitana, hogy a hobbija nagyon is veszélyessé válhat.

Mr. Shaitana felnevetett; kacaja mefisztói volt.

– Akkor tehát számíthatok magára tizennyolcadikán? – kérdezte.

Poirot finoman meghajolt.

– Mille remerciments.3

– Kisebb vacsorát rendezek – mélázott Shaitana. – El ne felejtse! Nyolckor várom!

S ezzel továbbállt. Poirot egy-két percig még nézett utána.

Majd lassan és gondterhelten megcsóválta a fejét.

2. Vacsora Mr. Shaitanánál

Mr. Shaitana lakásának ajtaja zajtalanul kinyílt. Egy ősz hajú komornyik tárta szélesre Poirot előtt. Éppoly zajtalanul csukta is be, majd szakavatottan megszabadította a vendéget a felöltőjétől és kalapjától.

– Kit jelenthetek be? – kérdezte halk, kifejezéstelen hangon.

– M. Hercule Poirot-t.

Beszédfoszlányok hallatszottak ki az előszobába, amikor a komornyik kinyitotta az ajtót, és bejelentette:

– M. Hercule Poirot.

Shaitana elébe jött, hogy köszöntse. Egy pohár sherry volt a kezében. Mint mindig, ezúttal is tökéletesen volt öltözve. A mefisztói jelleg ezen az estén különösen feltűnő volt, a szemöldök sajátos íve még nagyobb hangsúlyt kapott.

– Hadd mutassam be magát… Ismeri Mrs. Olivert?

A benne rejlő komédiást nagy örömmel töltötte el a Poirot-nak okozott meglepetés.

Mrs. Ariadne Oliver közismert személyiség volt: híres detektívregények és más szenzációs történetek írója. Kissé terjengős (és nyelvtanilag nem mindig tökéletes) cikkeket írt „A bűnöző hajlamai”, „Híres szerelmi bűntények”, „A szerelmi gyilkosság és a szerzésvágyból elkövetett gyilkosság összevetése” címekkel. Emellett harcos feminista volt, és valahányszor jelentős gyilkosságról tudósítottak az újságok, Mrs. Oliverrel mindannyiszor interjú készült, amelyben a hölgy kijelentette: „Persze ha nő volna a Scotland Yard feje…” Feltétel nélkül hitt a női ösztönben.

Amúgy kedves, középkorú hölgy volt, meglehetősen kellemes külsejű a maga kissé rendetlen módján, szép szemű, széles vállú; és dús, őszülő, kócos haja volt, amellyel folyamatosan kísérletezett. Bizonyos napokon az erőteljesen intellektuális megjelenést tartotta kívánatosnak, ilyenkor kifésülte a homlokából a haját, és a tarkóján összefogva kontyba csavarta. Máskor madonnás loknikkal jelent meg, vagy egyszerűen csak temérdek csigából álló kócos frizurával. Ezen az estén Mrs. Oliver a frufruval kísérletezett.

Kellemes alt hangon köszöntötte Poirot-t, akivel már találkozott egy irodalmi összejövetelen.

– És gondolom, ismeri Battle főfelügyelőt is – folytatta Mr. Shaitana.

Ekkor előlépett egy nagydarab, szögletes, merev arcú férfi. A szemlélőnek nem csupán az az érzése támadt, hogy Battle főfelügyelőt fából faragták, hanem még az is nagy valószínűséggel megfordulhatott a fejében, hogy a kérdéses faanyag csatahajóról származik.

Úgy mondták, a főfelügyelő a Scotland Yard legjobb munkatársa. Mindig egykedvűnek és meglehetősen ostobának tűnt.

– Ismerem M. Poirot-t – szólalt meg Battle főfelügyelő.

A merev arc mosolyba ráncolódott, majd visszatért eredeti kifejezéstelensége.

– Race ezredes – folytatta a bemutatást Mr. Shaitana.

Poirot még nem találkozott az ezredessel, de már hallott róla. Ez a fekete hajú, jóképű, napbarnított, ötven körüli férfi majdnem mindig a birodalom egyik távoli zugában tartózkodott – különösen ott, ahol zavargás jelei mutatkoztak. A titkosszolgálat ugyan egy kissé melodramatikus elnevezés, ám a laikus számára megfelelően érzékelteti, miféle feladatai voltak Race ezredesnek.

Ekkorra már Poirot felfogta és méltányolni is kezdte házigazdája tréfás szándékait.

– A többi vendég sajnos késik – mondta Mr. Shaitana. – Talán én vagyok az oka. Azt hiszem, negyed kilencre hívtam őket.

Ám abban a pillanatban kinyílt az ajtó.

– Dr. Roberts – jelentette be a komornyik.

A belépő szinte a paródiáját nyújtotta mindannak, amit a betegágy melletti megnyugtató viselkedésnek mondanak. Vidám, élénk arcszínű, középkorú férfi volt. Apró, hunyorgó szemű, kissé kopaszodó, hízásra hajlamos – és körüllengte a makulátlan tiszta és fertőtlenített orvos levegője. Modora nyílt volt és barátságos. Az ember érezte, hogy a diagnózisa pontos, előírt gyógymódjai pedig kellemesek és hatásosak – „a lábadozás időszakában talán ihatna egy kis pezsgőt”. Egyszóval: világfi volt.

– Remélem, nem késtem – kérdezte szívélyesen dr. Roberts.

Kezet fogott a házigazdával, majd bemutatták a többieknek. Különös megtiszteltetésnek érezte, hogy találkozhat Battle főfelügyelővel.

– Ugye maga az egyik fővezér a Scotland Yardon? Nahát, ez roppant érdekes! Nyilván nem szívesen beszél szakmai dolgokról, de figyelmeztetem, meg fogom kísérelni, hogy erre rávegyem. Mindig is érdekelt a bűnözés világa. Talán nem illik az ilyen kijelentés egy orvoshoz. Nem is árulom el az ideges betegeimnek, haha!

Ismét kinyílt az ajtó.

– Mrs. Lorrimer.

Hatvanas éveiben járó, finom arcvonású, jól öltözött hölgy lépett be gyönyörű frizurába rendezett ősz hajjal. A hangja tiszta és metsző.

– Remélem, nem késtem – mondta, és a házigazda felé indult.

Majd dr. Robertshez fordult, hogy üdvözölje; őt ugyanis ismerte.

– Despard őrnagy – szólalt meg újra a komornyik.

Az őrnagy magas, szikár, jóképű férfi volt; arcát némiképp elcsúfította egy heg a halántékán. Miután megtörtént a bemutatás, természetszerűen Race ezredes mellett maradt, és hamarosan belemerültek a sportesemények és a szafariélmények taglalásába.

Immár utoljára nyílt ki az ajtó.

– Meredith kisasszony – jelentette be a komornyik.

Húszas éveinek elején járó lány lépett be. Közepes termetű volt, és eléggé csinos. Barna haja csigákban omlott a vállára, hatalmas szürke szeme volt. Arcán a púderen kívül nyoma sem volt más festéknek. Beszéde halk, modora meglehetősen félénk.

– Szent ég, csak nem én vagyok az utolsó? – kérdezte.

Mr. Shaitana a kérdést egy pohár sherryvel, valamint cikornyás és hízelgő mondatokkal válaszolta meg. Formálisan, mondhatni, csaknem szertartásosan mutatta be a lányt.

Meredith kisasszony Poirot mellett kortyolgatta italát.

– A barátunk roppantul szertartásos – mondta mosolyogva Poirot.

– Valóban – bólintott a lány. – Manapság az emberek nem bajlódnak a bemutatással. Többnyire azt mondják: „Gondolom, mindenki mindenkit ismer”, és ezzel kész is.

– Függetlenül attól, hogy így van-e vagy sem?

– Igen. Ettől néha rendkívül furcsa helyzet áll elő, de amit itt tapasztaltam, az inkább áhítatot kelt.

Egy kicsit habozott, majd hozzátette:

– Az a hölgy ott Mrs. Oliver, a regényíró?

Abban a percben felzengett Mrs. Oliver basszusa, amint éppen dr. Robertsszel beszélgetett.

– Tudja, doktor, a női ösztön elől nincs menekvés. A nők értenek az ilyesmihez.

Mivel elfelejtette, hogy ma szándékosan fésülte homlokába a haját, önkéntelen mozdulattal megpróbálta hátrasimítani, de a frufru makacsul ellenállt.

– A hölgy valóban Mrs. Oliver – mondta Poirot.

– A Holttest a könyvtárszobában szerzője?

– Pontosan.

Miss Meredith kissé összeráncolta a homlokát.

– És ki az a merev arcú férfi? Mintha Mr. Shaitana azt mondta volna róla, hogy főfelügyelő.

– A Scotland Yardról.

– És maga?

– Én?

– Mindent tudok magáról, M. Poirot. Tulajdonképpen maga oldotta meg az ABC-bűntények rejtélyét.

– Mademoiselle, zavarba hoz.

Meredith kisasszony összevonta a szemöldökét.

– Mr. Shaitana… – kezdte, majd elhallgatott. – Mr. Shaitana…

– Úgy is mondhatnánk, bűntényrajongó – szólt halkan közbe Poirot. – Legalábbis annak mutatkozik. Nyilvánvalóan hallani akarja, miként vitatkozunk. Máris erre ösztönzi Mrs. Olivert és dr. Robertset. Ők már a kimutathatatlan mérgeknél tartanak.

Meredith kisasszony elakadó lélegzettel folytatta:

– Milyen… különös ember.

– Dr. Robertsre gondol?

– Nem, Mr. Shaitanára.

Megborzongott, majd hozzáfűzte:

– Azt hiszem, mindig volt benne valami rémisztő. Teljesen kiszámíthatatlan, hogy mit tart mulatságosnak. Az is lehet, hogy valami olyat, ami kegyetlen.

– Például a rókavadászatot?

– Nem, én valami keleti dologra gondoltam… Azt hiszem, nem kedvelem túlságosan – vallotta be Meredith kisasszony elhaló hangon.

– A vacsorája azonban nagyon fog ízleni – nyugtatta meg Poirot. – Kiváló a szakácsa.

A lány kétkedőn pillantott rá, majd elnevette magát.

– Nahát! – kiáltott fel. – Nem is gondoltam, hogy maga ennyire emberi!

– Már hogyne lennék emberi?!

– Tudja – folytatta Meredith kisasszony –, a hírességek általában olyan félelmetesek.

– Mademoiselle, magának nem félnie kellene, hanem lelkesednie. Elő kellene készítenie az autogramgyűjteményét és a töltőtollát.

– Nos, tudja, engem nem érdekelnek túlzottan a bűntények. Szerintem a nőket nem izgatják a detektívhistóriák, inkább a férfiak olvasnak ilyesmit.

Hercule Poirot színpadiasan felsóhajtott.

– Mit nem adnék – motyogta –, ha ebben a percben akár harmadosztályú filmsztár lehetnék!

A komornyik kitárta az ajtót.

– A vacsora tálalva van – közölte.

Poirot előrejelzése teljes mértékben beigazolódott. A vacsora egészen kiváló volt, a tálalás pedig maga a tökély. Tompa világítás, fényezett bútor, kékesen ragyogó ír üvegpoharak. A félhomályban az asztalfőn ülő Mr. Shaitana minden eddiginél ördögibbnek tűnt.

Udvariasan elnézést kért a nemek egyenlőtlen megoszlásáért.

Jobbján Mrs. Lorrimer ült, a balján Mrs. Oliver. Meredith kisasszony két oldalán Battle főfelügyelő, illetve Despard őrnagy. Poirot Mrs. Lorrimer és dr. Roberts között foglalt helyet.

Az utóbbi tréfálkozva sugdosott a fülébe.

– Csak nem képzeli, hogy egész estére kisajátíthatja az egyetlen csinos lányt? Maguk franciák tényleg nem vesztegetik az időt.

– Éppenséggel belga vagyok – felelte Poirot.

– Azt hiszem, ennek nincs semmi jelentősége, már ami a nőket illeti – mondta barátságosan az orvos.

Majd felhagyott a tréfálkozással, és komoly, szakmai hangon társalogni kezdett a másik oldalán ülő Race ezredessel az álomkór gyógyításában elért legújabb eredményekről.

Mrs. Lorrimer Poirot-hoz fordult, és a legújabb színdarabokról kezdett beszélni. Ítéletei megalapozottak voltak, a kritikája jogos. Ezután áttértek a könyvekre, majd a világpolitika eseményeire. Poirot úgy találta, a hölgy tájékozott és nagyon intelligens.

Az asztal túlsó oldalán Mrs. Oliver éppen azt kérdezte Despard őrnagytól, hallott-e már ismeretlen mérgekről.

– Itt van például a nyílméreg, a kuráre.

– Vieux jeu,4 kedves uram! Azt már vagy százszor használták. Én valami újra gondolok.

– A primitív törzsek meglehetősen régimódiak – közölte kimért hangon az őrnagy. – Ragaszkodnak azokhoz a jól bevált szerekhez, amelyeket a nagyapjuk és a szépapjuk használt.

– Igazán nem szép tőlük – mondta Mrs. Oliver. – Mindig azt hittem, hogy folyton-folyvást különféle gyógynövényekkel meg ilyesmivel kísérleteznek. Szent meggyőződésem volt, hogy a felfedezők rengeteg dolgot tanulhatnak tőlük. És amikor hazajönnek, megölhetik valamennyi gazdag öreg nagybácsijukat egy olyan új szerrel, amiről még a kutya sem hallott.

– Az ilyesmit a civilizált világban és nem a vadonban kell keresnie – mondta Despard. – Például egy modern laboratóriumban. Ártalmatlan baktériumtenyészetek komoly betegségeket okozhatnak.

– Az én olvasóimnak ez nem felelne meg – jelentette ki Mrs. Oliver. – Ráadásul az ember olyan könnyen összekeveri ezeket a neveket, a staphylococcust a streptococcusszal, meg más hasonlókkal, és nagyon nehéz legépelni. De különben is; olyan unalmas az ilyesmi, nem gondolja? És mi a maga véleménye erről, Battle főfelügyelő?

– A való életben senki sem akar túlságosan kifinomult lenni, Mrs. Oliver – válaszolta a főfelügyelő. – Leggyakrabban arzént használnak, mert az könnyen beszerezhető.

– Ugyan már! – ellenkezett Mrs. Oliver. – Ez csak azért van, mert jó pár bűntényről maguk ott a Scotland Yardon nem is tudnak. Na már most, ha volna ott maguknál egy nő…

– Van is, ami azt illeti…

– Tudom, azok az iszonytató rendőrnők a nevetséges kalapjukban, akik a parkokban a békés honpolgárokat vegzálják. Szerintem nőnek kellene lennie a főnöknek is. A nők mindent tudnak a bűntényekről.

– És többnyire nagyon sikeres bűnözők is – tette hozzá Battle főfelügyelő. – Nem adják be egykönnyen a derekukat. Hihetetlen, milyen vakmerőek.

Mr. Shaitana halkan felnevetett.

– A méreg asszonyi fegyver – mondta. – Bizonyára rengeteg nő mérgezett már meg sok-sok embert, és soha nem derült rá fény.

– Persze hogy sok nő öl méreggel – helyeselt Mrs. Oliver vidáman, és hatalmas adag libamájpástétomot vett a tányérjára.

– Egy orvosnak is számos lehetősége van – folytatta elgondolkodva Mr. Shaitana.

– Tiltakozom! – kiáltott fel dr. Roberts. – Amikor mi megmérgezzük a betegeinket, az mindig csak véletlenszerű. – Jóízűen felnevetett.

– Ám ha bűntényt akarnék elkövetni… – folytatta Mr. Shaitana.

Elhallgatott; valami leköthette a gondolatait.

Mindenki feléje fordult.

– Azt hiszem, nagyon egyszerűen elintézném. Balesetek mindig történnek, például elsül a fegyver, vagy otthon történik valami szerencsétlenség.

Majd vállat vont, és felemelte borospoharát.

– De ki vagyok én, hogy ennyi szakértő jelenlétében nyilatkozni merjek…

Ivott a borból. A gyertyafény a bor bíbor színét az arcára vetítette, kiviaszkolt bajuszára, az ajka alatti kis szakállra, a fantasztikus szemöldökre…

Egy pillanatra mindenki elnémult.

– Angyal szállt el felettünk… – törte meg a csendet Mrs. Oliver. – Nincs keresztbetéve a lábam, fekete angyal volt.

3. A bridzsparti

Amikor a társaság visszatért a szalonba, ott már egy kinyitott bridzsasztal várta őket. Felszolgálták a kávét.

– Ki tud bridzsezni? – kérdezte Mr. Shaitana. – Mrs. Lorrimerről tudom. Dr. Robertsről is. És maga, Meredith kisasszony?

– Én is játszom, bár nem túl jól.

– Remek. És maga, Despard őrnagy? Pompás! Akkor maguk négyen itt játszhatnak.

– Hála istennek, kártyázni fogunk – súgta oda Mrs. Lorrimer Poirot-nak. – Én vagyok a világ egyik legnagyobb bridzsrajongója. Szinte ez a mániám. Nem fogadok el egyetlen vacsorameghívást sem, ha utána nincs bridzsparti. Különben elaludnék. Szégyellem is magam miatta, de így áll a helyzet.

Húztak egy-egy lapot, és így választották ki a partnereket. Mrs. Lorrimer Anne Meredithszel játszott Despard őrnagy és dr. Roberts ellen.

– A nők a férfiak ellen – mondta Mrs. Lorrimer, majd leült, és szakavatott mozdulatokkal keverni kezdte a kártyát.

– Aztán maguk nyerjenek ám! – mondta Mrs. Oliver, akiben nőttön-nőtt a feminista érzület. – Mutassák meg az uraknak, hogy nem minden mehet az ő elképzelésük szerint.

– Szegény drágáim, egy fikarcnyi esélyük sincs – mondta barátságosan dr. Roberts, miközben a másik kártyacsomagot keverte. – Azt hiszem, maga oszt, Mrs. Lorrimer.

Despard őrnagy komótosan helyet foglalt. Úgy nézett Anne Meredithre, mint aki csak most fedezi fel, milyen csinos is a lány.

– Kérem, emeljen – mondta türelmetlenül Mrs. Lorrimer.

Erre a férfi szinte bocsánatkérően emelt az előtte lévő pakliból.

Mrs. Lorrimer gyakorlott kézzel osztani kezdett.

– A másik szobában van még egy bridzsasztal – közölte Mr. Shaitana.

A másik négy vendég követte az apró, kényelmesen berendezett dohányzóba, ahol már fel volt állítva a kártyaasztal.

– Húznunk kell – mondta Race ezredes.

Mr. Shaitana a fejét rázta.

– Én nem játszom – jelentette ki. – A bridzs engem nem szórakoztat.

A többiek erre tiltakozni kezdtek: akkor ők sem játszanak. A házigazda akarata azonban erősebbnek bizonyult, s így végül leültek. Poirot játszott Mrs. Oliverrel Battle és Race ellen.

Mr. Shaitana egy darabig figyelte őket, s mefisztóian mosolygott, amikor látta, milyen lapokból licitál Mrs. Oliver két szanzadut, majd hangtalanul átment a másik szobába.

Az ott ülők már elmerültek a játékban, arcuk komoly volt, licit licitet követett. Egy kőr. Passz. Három treff. Három pikk. Négy káró. Kontra. Négy kőr.

Mr. Shaitana egy percig csak állt, figyelt, és magában mosolygott.

Majd átment a szobán, és leült a kandalló előtti kényelmes fotelba. Közben egy tálcán italokat hoztak be, s a karosszék melletti asztalra tették. A tűz fénye megvillant a kristály üvegdugókon.

Lévén mindig is a megvilágítás mestere, Mr. Shaitana azt a látszatot próbálta kelteni, mintha csak a kandalló tüze világítaná meg a szobát. A könyökénél levő kis ernyős lámpa elegendő fényt adott volna, ha éppen olvasni kíván. A diszkrét világítás tompa fénnyel öntötte el a szobát. A kártyaasztal felett, ahonnan továbbra is egyhangú bemondások hallatszottak, valamivel erősebb lámpa égett.

– Egy szanzadu. – A tiszta és határozott hang Mrs. Lorrimeré.

– Három kőr. – Kissé agresszív hang: dr. Robertsé.

– Passz – mondja egy halk hang. Anne Meredith.

Despard mindig kis szünetet tart, mielőtt megszólalna. Nem mintha lassú gondolkodású volna, inkább szereti jól átgondolni, mit mond.

– Négy kőr.

– Kontra.

A táncoló lángnyelvek megvilágították az arcát. Mr. Shaitana elmosolyodott.

Mosolygott, egyre csak mosolygott. A szemhéja kissé megrebbent…

Nagyon mulattatta a vendégség.

– Öt káró. Gém és robber – mondta Race ezredes. – Gratulálok – szólt oda Poirot-nak. – Nem is hittem, hogy megcsinálja. Még szerencse, hogy nem pikkel indítottak.

– Az nem jelentett volna semmit – jelentette ki Battle főfelügyelő, ez a nemes szívű ember.

Battle ugyanis pikket licitált. Partnere, Mrs. Oliver azonban, akinek volt egy pikkje, treffel indított – valami „ezt súgta neki” –, katasztrofális eredménnyel.

Race ezredes az órájára pillantott.

– Tíz perccel múlt éjfél. Van időnk még egy robberre?

– Kérem, bocsássanak meg – mondta Battle főfelügyelő. – De én sajnos korán fekvő ember vagyok.

– Én is – tette hozzá Poirot.

– Akkor nézzük a végeredményt – mondta Race.

Az öt lejátszott robber elsöprő sikert hozott a férfinem számára. Mrs. Oliver három fontot és hét shillinget veszített. A legtöbbet Race ezredes nyerte.

Mrs. Oliver, bár rosszul kártyázott, sportszerű vesztesnek bizonyult. Vidáman fizetett.

– Ma este semmi sem sikerült nekem – közölte. – Van ez így néha. Tegnap például csodálatos lapjárásom volt. Három ízben is százötven honőrt írhattam fel.

Felállt, magához vette hímzett estélyi táskáját, és az utolsó pillanatban még azt is megállta, hogy a frufruját ne simítsa el a homlokából.

– Gondolom, házigazdánk a szomszéd szobában van – mondta.

Átment a szobákat összekötő ajtón, a többiek utána.

Mr. Shaitana a kandalló előtti karosszékben ült. A kártyázók a játékba merültek.

– Öt treff kontrával – mondta jeges, metsző hangján Mrs. Lorrimer.

– Öt szanzadu.

– Kontra.

Mrs. Oliver odalépett a bridzsasztalhoz. Nagyon izgalmas leosztásnak ígérkezett.

Battle főfelügyelő csatlakozott hozzá.

Race ezredes Mr. Shaitana felé indult, nyomában Poirot.

– Búcsúzunk, Shaitana – mondta Race.

Mr. Shaitana nem felelt. A feje előrebukott, és úgy látszott, mintha aludna. Race furcsán Poirot-ra pillantott, majd egy kissé közelebb lépett. Hirtelen fojtott kiáltás szakadt ki belőle, és előrehajolt. Poirot késlekedés nélkül mögötte termett, és odanézett, ahová az ezredes mutatott, arra a valamire, ami díszes inggomb lehetett volna, ám nem az volt…

Poirot előrehajolt, megemelte Mr. Shaitana kezét, majd elengedte. Race kérdő pillantására bólintott. Race erre emelt hangon megszólalt:

– Battle főfelügyelő, kérem, egy pillanatra!

A felügyelő hozzájuk lépett. Mrs. Oliver továbbra is azt figyelte, hogyan zajlik az öt szanzadus játszma kontrával.

Battle főfelügyelő látszólagos egykedvűsége ellenére nagyon is gyors ember volt. Szemöldöke felszaladt a meglepetéstől.

– Valami baj van? – kérdezte halkan.

Race ezredes a székben ülő alak felé biccentett.

Amikor Battle a férfi fölé hajolt, Poirot elgondolkodva nézte Shaitana arckifejezését. Most meglehetősen ostobának tűnt, a szája tátva volt, és hiányzott róla az ördögi vonás…

Hercule Poirot megrázta a fejét.

Battle főfelügyelő felegyenesedett. Anélkül, hogy megérintette volna, közelről szemlélte azt a valamit, ami kivehető inggomb is lehetett volna, ám nem az volt. Felemelte az élettelen kezet, majd hagyta lehanyatlani.

Ekkor kihúzta magát, rendíthetetlenül, a helyzet uraként, katonásan – láthatóan készen arra, hogy átvegye a parancsnokságot.

– A figyelmüket kérem – mondta.

Ez a hang annyira szokatlan volt ezen az estén, olyan hivatalos, hogy a kártyaasztal mellett ülők mindegyike feléje fordult, és Anne Meredith keze mozdulatlanul ott maradt az asztalon, a pikk ászon.

– Sajnálattal kell közölnöm valamennyiükkel – mondta a felügyelő –, hogy házigazdánk, Mr. Shaitana, halott.

Mrs. Lorrimer és dr. Roberts felpattant. Despard csak bámult és a homlokát ráncolta. Anne Meredith levegő után kapkodott.

– Biztos benne?

Dr. Roberts, akiben felébredt a szakmai ösztön, az „én minden kritikus pillanatban a helyemen vagyok” ruganyos lépteivel indult feléje.

A főfelügyelő, látszólag szándéktalanul, meggátolta az előrehaladásban hatalmas termetével.

– Egy perc türelmet, dr. Roberts. Meg tudná mondani, ki jött be, illetve ki ment ki innen az este folyamán?

Roberts rábámult.

– Hogy micsoda? Nem értem magát. Senki.

A főfelügyelő elfordult tőle.

– Igaz ez, Mrs. Lorrimer?

– Igaz.

– Sem a komornyik, sem egyetlen inas nem járt itt?

– Nem. A komornyik akkor hozta be azt a tálcát, amikor leültünk kártyázni. Azóta nem járt itt.

Battle főfelügyelő Despardra pillantott.

Az őrnagy bólintott.

Anne kissé elfúló hangon felelt:

– Igen, így volt.

– Mit akar ezzel? – kérdezte türelmetlenül dr. Roberts. – Miért nem hagyja, hogy megvizsgáljam? Lehet, hogy csak elájult.

– Nem ájulásról van szó, és nagyon sajnálom, de a bűnügyi orvos szakértő megérkezéséig senki sem nyúlhat hozzá. Hölgyeim és uraim, Mr. Shaitanát meggyilkolták.

– Meggyilkolták? – A rémült, hitetlenkedő kérdést Anne Meredith tette fel.

Despard csak bámult üres tekintettel.

– Meggyilkolták? – Az éles, metsző kérdés Mrs. Lorrimertől érkezett.

– Atyaúristen! – Ez pedig dr. Robertstől.

Battle főfelügyelő lassan bólintott. Úgy festett, mint egy porcelánból készült kínai mandarin. Az arca kifejezéstelen volt.

– Leszúrták – közölte. – Ez történt. Leszúrták.

Majd hirtelen megkérdezte:

– Az este folyamán felállt valamelyikük az asztaltól?

Négy arckifejezés megváltozásának lehetett tanúja. Az arcokon rémületet, megértést, csalódottságot, szomorúságot, rettenetet látott, ám semmi olyasmit, ami valóban segítséget jelentett volna.

– Nos?

Rövid szünet után Despard őrnagy – aki közben felállt ültéből, s úgy cövekelt ott, mintha katonai parádén venne részt – keskeny, értelmes arcát Battle felé fordította.

– Azt hiszem, az este folyamán valamennyien felkeltünk a kártyaasztaltól – jelentette ki halkan –, vagy azért, hogy italt hozzunk magunknak, vagy hogy fát rakjunk a tűzre. Én mindkettőt megtettem. Amikor a kandallóhoz mentem, Shaitana a karosszékben aludt.

– Aludt?

– Igen. Legalábbis én azt hittem, alszik.

– Lehetséges – mondta erre Battle. – De az is lehet, hogy akkor már halott volt. Erre nyomban rátérünk. Kérem önöket, menjenek át a másik szobába. – A mellette álló néma alakhoz fordult. – Race ezredes, legyen szíves, menjen velük.

Race gyorsan, megértően bólintott.

A négy bridzsjátékos lassan kiment.

Mrs. Oliver leült egy székre a szoba túlsó végén, és halkan zokogni kezdett.

Battle felemelte a telefonkagylót, és valakivel beszélt.

– A rendőrség rögtön megérkezik – mondta aztán. – A központtól azt az utasítást kaptam, hogy én vezessem a nyomozást. Az orvos szakértő is hamarosan itt lesz. M. Poirot, maga szerint mióta halott? Szerintem jó egy órája.

– Egyetértek. Milyen kár, hogy nem lehetünk pontosabbak, és nem mondhatjuk: „ez az ember egy órája, huszonöt perce és negyven másodperce halott”.

Battle szórakozottan bólintott.

– A kandalló előtt ült. Ez nagyon lényeges. Szerintem az orvos azt fogja mondani, hogy több mint egy órája, de legfeljebb két és fél órája halott. És senki sem látott vagy hallott semmit. Döbbenetes! Micsoda kétségbeesett kockázatvállalás! Fel is kiálthatott volna!

– De nem tette. A gyilkost megmentette a szerencséje. Ahogy mondja, mon ami,5 meglehetősen kétségbeesett tett volt.

– Van valami ötlete az indítékot illetően, M. Poirot?

– Igen, feltétlenül van – válaszolta megfontoltan Poirot. – Mondja, magának nem említette Mr. Shaitana, hogy miféle lesz ez a ma esti összejövetel?

Battle főfelügyelő érdeklődéssel pillantott rá.

– Nem, M. Poirot. Nem mondott semmit. Miért?

A távolból csengő berregése és erőteljes kopogtatás hallatszott.

– Megjöttek az embereink – mondta Battle. – Megyek, beengedem őket. Hamarosan sort kerítünk a maga történetére. Előbb azonban végeznünk kell a rutinfeladatokkal.

Poirot bólintott.

Battle kiment a szobából.

Mrs. Oliver még mindig zokogott.

Poirot odament a bridzsasztalhoz. Anélkül, hogy bármihez hozzányúlt volna, megvizsgálta az eredménylapot. Néhányszor megrázta a fejét.

– Az ostoba alak! Ó, az az ostoba alak! – motyogta Hercule Poirot. – Ördögnek maszkírozta magát, és meg akarta ijeszteni az embereket. Quel enfantillage!6

Kinyílt az ajtó. Táskával a kezében belépett az orvos. Mögötte a kerületi felügyelő, aki Battle-lel beszélgetett. Nyomukban a fényképész. Az előszobában ott állt egy rendőr.

Megkezdődött a bűneset felderítése.

Jegyzetek

1 Vívóállásban. (francia)

2 Mindazonáltal. (francia)

3 Ezer köszönet. (francia)

4 Régi ügy. (francia)

5 Barátom. (francia)

6 Micsoda gyermetegség! (francia)

Tartalom

A szerző előszava

1. Mr. Shaitana

2. Vacsora Mr. Shaitanánál

3. A bridzsparti

4. Az első gyilkos?

5. A második gyilkos?

6. A harmadik gyilkos?

7. A negyedik gyilkos?

8. Melyikük a tettes?

9. Dr. Roberts

10. Dr. Roberts (folytatás)

11. Mrs. Lorrimer

12. Anne Meredith

13. A második látogató

14. A harmadik látogató

15. Despard őrnagy

16. Elsie Batt vallomása

17. Rhoda Dawes vallomása

18. Közjáték teával

19. Tanácskozás

20. Mrs. Luxmore vallomása

21. Despard őrnagy

22. Bizonyíték Devonshire-ből

23. Mit bizonyít egy pár selyemharisnya?

24. Három gyanúsított kiesik?

25. Mrs. Lorrimer megszólal

26. Az igazság

27. A szemtanú

28. Az öngyilkosság

29. A baleset

30. Gyilkosság

31. Nyílt kártyákkal

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0