Előszó

Megpróbáltam összeszedni a gondolataimat, hogy mielőtt az olvasó belevág a csupa izgalom, csupa szórakoztató történetek olvasásába, betekinthessen a kulisszák mögé.

Amikor felötlött bennem a gondolat, hogy meg kellene nézni, tényleg elveszett-e az az örökség, amit Rejtő Jenő (született Reich Jenő) és kortársai teremtettek meg a II. világháború előtt a magyar irodalomban, csak sejtettem, hogy nagy fejszébe vágom a fejszém. Rejtő és kortársai olyan történeteket írtak, amelyek kizárólag azzal a céllal készültek, hogy a közönség szórakozzon. Vagy ahogy ő fogalmazott: „ahol az úri közönség táncol”.

Pályatársaival ellentétben idővel kifordította a történeteket (kifigurázta a kalandregényeket), így jöttek létre a mai napig egyedi hangulatú P. Howard regények. Pedig írt ő komor hangvételűt is, még ha kellő mértékben szarkazmusba és iróniába csomagolta.

Hátrahagyott kézirataiból pedig az is kiderült, igazi nagyregények is voltak a tarsolyában. Azonban sem az idő, sem a lehetőségek nem adattak meg neki, hogy úgy élvezhessük őket, ahogyan ő papírra álmodta.

De térjünk vissza kötetünkhöz, amelynek egyik nem titkolt célja, hogy széles e honban megleljük szellemiségének örököseit, akik bizonyítékul szolgálnak, humora és hatása nem veszett el. Csak némileg átalakult.

A lehetetlent megpróbálva, a zsűri hathatós segítségével karöltve, azért végül csak sikerült számos írásból válogatva a célt megközelíteni.

Pusztán megközelíteni. Mert ahhoz, hogy el is érjük, úgy kellene tudnunk gondolkodni és szemlélni a világot, ahogy csak egyvalaki volt képes: P. Howard, alias Rejtő Jenő, azaz Reich Jenő.

Azért csüggedni sem kell. Akad itt pár jó történet, ami mosolyt, hangos kacajt vált majd ki az olvasóból.

Nem is tartom fel tovább...

Wágner Szilárd, szerkesztő

Az univerzum csábító ereje

Bolyki Tamás

„Minden elmélet ténnyé nemesedik,

ha elég gyakran ismételgetik…”

Agimnázium második emeletén, a lánymosdó szélesre tárt ablakszárnyai között bekíváncsiskodó tavaszi napsugár megcsiklandozta az ifjú Aziró orra hegyét. A fiú összerezzent, fintorgott, de nem nyitotta ki a szemét. Az egyik vécéfülke-ajtó külső oldalának vetette a hátát, és átszellemült arccal dohányzott. Egy felületes szemlélő természetesen úgy vélhette volna, hogy a fiatalember átszellemülését talán a dohányzás műveletére vagy annak élvezetére lehetne visszavezetni, ám ez a bizonyos felületes szemlélődő nagyot tévedett volna. Aziró ugyanis a dohányzást csupán kiegészítő tevékenységként végezte, míg valójában igazi művészhez méltón magát az életet élvezte, amely élet jelen pillanatban a tiltott örömökben való lubickolásban csúcsosodott ki. Az ifjú szilárd meggyőződése volt ugyanis, hogy a középfokú tanintézmény tanári kara nemcsak a dohányzást és a lánymosdó fiúk által történő látogatását, de egyenesen az élet élvezetét is szigorúan megtorolta volna, amennyiben az a tudomására jut. Főként, ha ezt az élvezetet egy meg nem értett ifjú művész a matematikaóra előírt látogatása helyett valósítja meg, és éppen a havi rendes dolgozatírásról lóg…

Talán nem árulunk el titkot azzal, ha elmondjuk, hogy Aziró természetesen művésznek tekintette magát, és remélhetőleg az is megbocsátható indiszkréció részünkről, ha tudatjuk a kedves Olvasóval, hogy eme jobb sorsra érdemes ifjú zsenit valójában felettébb kevesen szólították Azirónak. E névvel ugyanis csupán az arra érdemes kiválasztottak illethették a fiatalembert (például legjobb barátja, Asse Joe, akit persze szintén nem ezen a sokatmondó néven anyakönyveztek), s ezen szerencsés kevesek azzal is tisztában voltak, hogy Aziró készülő sci-fi regényének főhőse után (amely főhős természetesen ő maga volt) adományozta önnönmagának ezt a szintén jelentős információt hordozó nevet…

De hogy visszatérjünk történetünkhöz: Aziró lassú, kimért mozdulatokkal emelgette szájához balját (merthogy balkezes volt) a füstölgő deck-kel, s lehunyt szemmel a mennyezet felé fújta a cigaretta füstjét, miközben lélekben (mit lélekben, művészlélekben!) valahol egy másik, távoli világban járt éppen.

Ja, és közben a vécéfülkéből kiszűrődő félreérthetetlen hangokat hallgatta…

Csakhogy néhány hosszú slukkot követően az iménti hangok helyett már elégedetlen suttogás hallatszott a fülkéből, s mi tagadás, a szavak hallatán ama másik, szebb világ képei hűtlenül és villámgyorsan illantak tova Aziró lelki szemei elől.

– Elég… Hagyd abba! – követelte halkan, ám annál határozottabban a vécéfülkében egy Annamari nevezetű leányzó. S hogy szavainak nyomatékot adjon, alighanem cselekedett is, legalábbis erre utalt a szintén a fülkében tartózkodó Asse Joe tompa nyögése.

– Mi van? – hallotta Aziró barátja csalódott hangját.

– Ne csináld – közölte ellentmondást nem tűrve Annamari.

– Mit? Mit ne csináljak?

– Semmit. Elég volt!

– Na de… még el sem kezdtük…

– Akkor se!

– Ne már! Most mi bajod van?

– Nem akarom és kész.

– De hát…

– Ne taperold a mellemet, nem érted?!

– Én nem… – sóhajtott lemondóan odabent Joe. Mint Napóleon Waterloonál, amikor már tudta, hogy a csata elveszett, de azért még nem adta fel. Legalábbis ezt gondolta barátjáról Aziró. – Miért?

– Csak… És húzd fel a gatyádat…

– Nem mondod komolyan…

– De igen… Én így nem tudok…

– Hogyhogy így?

– Hát így. Itt a vécében.

– Hiszen a Tordaival is…

– Micsoda?! – Annamari suttogva kiabált a felháborodástól, már amennyiben az ilyesmi egyáltalán lehetséges. Aziró ebben nem volt biztos, és ez töprengésre késztette volna, ha a fülkéből hallatszó hangok nem ígértek volna érdekesebb információkat. – Ezt ki mondta neked?

– Gedeon.

– Az egy barom!

– Felvették mobillal.

– A köcsögök! Még jó, hogy a netre nem tették fel…

– Hát… Mit gondolsz, én hol láttam?

– A picsába! Ha apám megtalálja…

– Miért, apád pedofil videókat szokott keresgélni a neten?

– Hülye vagy? Ez nem pedofília. Már majdnem nagykorú vagyok!

Úgy tűnt, Annamari szavai új reményt csepegtethettek Joe szívébe, mert ismét támadásba lendült.

– Akkor folytassuk. Én nem veszem fel mobilra.

– Nem.

A támadás ezzel visszaveretett, ezt még Aziró is érezte az ajtó túloldalán. Barátja odabent azonban még nem adta fel:

– Mit nem?

– Nem akarom. Idegesít a haverod.

– Aziró? Mi bajod vele?

– Itt áll az ajtó túloldalán.

– Na és? Ő sem veszi fel, hogy mit csinálunk.

– Hall minket.

– Ugyan, dehogy… Aziró, hallasz minket?

– Nem.

– Na látod, Annamari…

– Bagózik.

– Aziró!...

– Mi van? Rá kellett gyújtanom, hogy ne érezzem ezt a szarszagot itt. Azt hittem, a lányok mindig lehúzzák a vécét maguk után, és a női mosdót legfeljebb némi parfümillat lengi be…

– Aziró! Légyszi’ húzzál ki innen!

– Hé, én arra vigyázok, hogy rátok ne nyissanak.

– Hát vigyázz a folyosón…

– Jól van, na, basszátok meg!

– Azon lennék, csak menj már…

– El kell nyomnom a cigit. Te sem akarhatod, hogy valamelyik tanár elkapjon vele odakint.

– Nyomd a piszoárba.

– Ez a női vécé, te ló!

*

Mintegy negyedórával később a megosztott irodalmi Nobel-díj ifjú várományosai egymás mellett lustán elnyújtózva élvezték a kora délutáni napsütést a gimnázium szabadtéri sportpályájának lelátóján. A korhadó ülésdeszkákról tenyérnyi foltokban pattogzott le a festék; nem is voltak valami kényelmesek. Nagyreményű ifjainkat azonban a kényelem és más efféle világi hívságok hidegen hagyták. Ami jelen pillanatban felmelegítette lelküket, az a látvány volt, miközben pólóban és sortban hódoltak az egészséges táplálkozás és a testkultúra iránti szenvedélyüknek. Ugyanis cukormentes energiaitalba fojtották csalódottságukat, és a pályán gyakorló kézilabdás lányokat bámulták napszemüvegeik sötét lencséi mögé bújva. Az edzést az intézményben dolgozó és tanuló hímnemű egyének kollektív vágyának megtestesülése, Bella Krisztina tanárnő vezette, akit a maga huszonhét esztendejével az ifjak ugyan kissé öregnek találtak, ám az általános vélemény szerint meglett kora egyáltalán nem látszott meg természetes adottságain. Nem rendelkezett ugyan oly’ extrém méretű keblekkel, mint Margit néni, a földrajztanárnő, viszont e kisebb domborulatok sokkal feszesebben álltak ellen a gravitáció vonzásának. Bella tanárnő hosszú combjai pedig gyakran okoztak nedves álmokat a gondolatban közéjük férkőző ifjaknak, s ahogyan most is ott ugrált a kézis lányok között utasításokat osztogatva, a fenekére tapadó rövidnadrág izgatóan emelte ki tökéletes formáit.

Irodalmunk eljövendő vezércsillagai rögtön úgy érezték, szavakba kell foglalniuk e földöntúli élményt.

– Egy istennő – lehelte áhítattal Aziró, amitől az energiaital meglehetősen profán módon a torkán akadt.

– Lara Croft – nyilvánította ki véleményét Asse Joe, és jószándékkal telve ütögetni kezdte barátja hátát.

– Melyik? – fulladozott a művészvilág reménysége. – A film vagy a játék?

– Nem is tudom – mélázott el Joe, és így Aziró ismét levegőhöz jutott. – Angelina Jolie nekem sosem jött be annyira…

– Aha… Bellának rövidebb a copfja.

– Ja. És szőke.

– Azért szerintem a rajzolt Larától jobban néz ki… Nem olyan szögletes a segge…

– Te hülye vagy, Larának egyáltalán nem szögletes a segge.

– De rajzolt.

– Na és? Talán egy rajzolt csajt nem lehet összehasonlítani egy nem rajzolt csajjal?

– Hát ugye…

Joe azonban nem tűrt ellentmondást. Figyelmeztetően kinyújtotta a mutatóujját, mint Karfiol bácsi, a filozófiatanáruk, amikor különösen fontos információt kívánt közölni a tanuló ifjúsággal:

– Ez a demokráciától mélységesen idegen és távol álló diszkrimináció lenne! Ezt te sem gondolhatod komolyan…

Annyi felháborodást sűrített a hangjába, amennyi csak telt tőle, Aziró azonban nem érzett kedvet ahhoz, hogy holmi etikai, erkölcsi és kritikai vitába bonyolódjon, ezért csupán legyintett.

– Na és Annamarival hogy ment? – tért a lényegre minden átmenet nélkül. Ráadásul kevéssé emelkedett szavaihoz még egy nyomott hangulatú büfögést is mellékelt, amelyet követően az energiaitalok összetéveszthetetlenül sajátos illata lengte körül a jövő társadalmának manapság még meg nem értett géniuszait.

Joe elfintorodott.

– Szerinted? Ha ment volna valahogy, most biztosan itt ülnék veled, hogy a nyavalygásodat hallgassam…

– Nem is nyavalygok!

– Dehogynem.

– Szóval koppantál. Bevetetted nála a mai napra rendelt nagy és szent csajozós dumát?

– A gurukat? Annamarinak?

– Nem guruk, hanem békeaktivisták. A csajok imádják a világbékéről szóló dumákat.

– Szerinted. Ezért vagy még szűz.

– Hülye! Jobban ordíts, hátha van, aki még nem tudja!

– Ne foss már, nem hallatszik le a pályára. Amúgy is, lehet, hogy Bella szereti a szűz srácokat…

– Fogd már be, jó?... És az orgazmussal a világbékéért szerintem igenis tök jó csajozós duma!

– Csak éppen nem jön be.

– Viszont igaz. Nem lehet lebukni vele. Felhívod hozzátok Annamarit, és megmutatod neki a neten, aztán adtok a témának…

– Ja. És anyámékat hová rakom addig?

– A húgodat vállalom.

– Barom… De mindegy, ma már amúgy sem jön össze Annamarival.

– Pedig ma van a nemzetközi orgazmusnap…

– Eh, a guruk nevét sem ismerem. Mit üssek be a Google-ba?

– Mondom, hogy nem guruk, hanem békeaktivisták. Donna Sheehan és Paul Reffel. És orgazmusnapot hirdettek mára. Ez a Global Orgasm Project. Ha elég sokan szeretkeznek egyszerre, az orgazmusok során keletkező energia összefonódik a Föld energiamezőjével. A békeaktivisták meg egész nap minden gondolatukkal a békére összpontosítanak, hogy a pozitív impulzusok jótékonyan befolyásolják a megnövekedett energiamezőt, és csökkentsék a világ veszélyes agressziószintjét…

– Jó, jó hagyd abba…

– Az energiamező megváltozását a Princeton Egyetemen tudományos eszközökkel mérik…

– Mondom, hogy fejezd be. Ez egy kurva nagy baromság.

– Na és? Nem neked kell hinned benne.

– Ezt senki nem veszi be.

– Hát, nem is ezt kell bevenniük, hanem egy sokkal kézzelfoghatóbb dolgot…

– Ja. Nem akarod rögtön belengetni Bellának a pályára azt a sokkal kézzelfoghatóbb dolgot? Bár a tiéd olyan kicsi, hogy onnan lentről nem is látják, hogy mit rázol.

– Kapd be!

– Na, már én is? Eddig azt hittem, hogy mi nem olyan barátok vagyunk.

– Hülye!... Mit csinálsz?

– Rágyújtok.

– Ne már! Bella meglátja, aztán innen is mehetünk.

– Kishitű vagy. Naná, hogy kiszúrja Bella a cigit, aztán nagy dühösen felrohan ide, hogy kiverje a számból. Lihegni fog, ami két dologra is jó…

– Ugyan mire?

– Egyrészt nem jut szóhoz egy ideig, és te elmondhatod neki ezt a világbékés marhaságot, másrészt én addig közelről bámulhatom a melleit, ahogy emelkednek és süllyednek.

– Aztán felébredsz, mert belelóg az ujjad a bilibe…

– Csak irigykedsz, mert velem hamarabb eljönne.

– Neked Annamari sem ment el, pedig rajta már a fél gimi átment.

– De te nem.

– Te sem.

– Én legalább megpróbáltam.

– Ha-ha. Hogy közutálatnak örvendő töritanárunkat idézzem: próbálkozni csak a kutya szokott.

– Jó, rendben – adta meg magát Joe. Persze csak látszólag. – Akkor most rágyújtok.

– Hiába. Fogadjunk, hogy Bella úgysem jön fel ide a cigid miatt!

– Pedig mindjárt vége az edzésnek. Ráérne.

– Rá. De nem rád.

– Mert nem olvasta A Szűz és az Ikrek avagy űrbéli benyomások hármasban című könyvet.

– Amiben mi lennénk az Ikrek? Ő meg a Szűz?

– Te hülye vagy? Szerinted Bella még szűz?

– Hát akkor? Ti lennétek ikrek? Akkor csak én kaphatnám meg, mert nem hiszem, hogy lefeküdne a saját öccsével.

– Kiábrándító vagy, Aziró. Semmi művészi hajlam nincs benned…

– Hagyd már a hülyeséget. Azt a könyvet senki sem olvasta, mert nem is létezik. Douglas Adams találta ki.

– Na és? A Galaxis Útikalauzt is ő találta ki, mégis létezik.

– Ja, meg a világbéke orgazmussal is létezik, mégsem hiszel benne…

– Mert az hülyeség. – Joe kikotorta megviselt hátizsákját a feje alól, felült, és cigaretta után kezdett kutatni benne.

– Van valami kajád? – kérdezte reménykedve Aziró.

– Moziba ne vigyelek?

– Ha-ha. Ha olyan okos vagy, azt mondd meg, hogyan fogunk erotikus jeleneteket írni a regényeinkbe, ha nem éltünk át még egyetlen egyet sem…

– Fantáziával, kedves Aziró barátom, fantáziával! – Joe végre talált egy szál összenyomorgatott cigarettát a táskája mélyén, s úgy érezte, az események ilyetén szerencsés fordulata nagy reményekre jogosítja fel. – Én különben sem erotikus jeleneteket akarok írni, hanem jó szaftos pornót.

– Mert abban olyan nagy tapasztalattal bírsz, mi?

– Miért, te még nem láttál pornófilmet?

– Én nem akarok pornót írni.

– Na, a kis szende szűz…

– Hé, többé ne mond ki ezt a szót!

– Azt, hogy szűz?

– Hallgass már!... És emlékezz, mit mondott a nagy Kingsley Amis: a science fiction teljességgel aszexuális, tökéletesen erotikamentes…

– Könyörgöm, Aziró! Ezt hatvan évvel ezelőtt mondta! És te nem is olvastál tőle egyetlen sort sem.

– De igenis olvastam! Még a régi, nagy alakú Galaktikában, talán 91-ben volt valami furcsa című novellája… Még a netre is feltöltötték…

– Jó, akkor olvastál – egyezett bele szokatlanul engedékenyen Joe. Aztán kioktató hangon folytatta, miközben óvatosan kiegyengette az összenyomorgatott cigarettát, és végre rágyújtott. – Ám ezek szerint nem hallottál még a sci-fi forradalmáról, „melynek során az új generáció műveiben középpontba került a szexualitás. Ma már a ritka kivételektől eltekintve a szexet izé… mustár és bors gyanánt, nem pedig megoldandó problémaként alkalmazzák a sci-fi irodalomban…”

– Tudom, tudom – emelte fel a kezét Aziró. – Csakhogy ezt meg Stanisław Lem mondta, negyven évvel ezelőtt, úgyhogy már ez is túlhaladott megállapítás. És különben is, lengyel barátunk így folytatta: „a szex bemutatásának ürügyeitől dühbe gurul a józan ember, mert a szemérmetlen hamisítás ezt a normális reakciót váltja ki belőle. A szex világa a tabu jellegű tilalmak szétzúzása után, minden fontosságukat elvesztett, szinte üres tevékenységek színhelyévé vált.”

– Basszus, hogy te miket jegyzel meg…

Aziró elvigyorodott:

– Mindent, amiben szexről és sci-firől van szó.

– Bezzeg Adyt nem tudtam felmondani irodalomórán.

– Hagyjál már…

– Aha. Szóval, csak azért, mert te még szűz vagy, ne legyen szex a sci-fi történetekben, mi?

– Kértelek, hogy kerüljük ezt a szót… És amúgy sem mondtam, hogy ne legyen szex a sci-fiben. Legyen, ha fontos szerepe van a történetben.

– Mint például, hogy a főhős elveszítse végre a szüzességét?

– Joe! Ha még egyszer…

– Nyugi, most magamra gondoltam. Neked úgysincs se témád, se tapasztalatod.

– Bagoly mondja… Azt se veszed észre, hogy Bella nekünk integet.

– Talán inkább nekem! Én cigizek…

– Leszarja a cigidet, haver. Nem úgy néz ki, mint aki fel akar ide rohanni. Azért integet, hogy menjünk le…

– Hát csak menj.

– Mi van, te nem jössz?

– Gondolkozz, Aziró! Vége az edzésnek; szerinted mit akar tőlünk?

– Elvenni a szüzességünket?

– Te tényleg hülye vagy.

– Ez a nő engem akar!

– Persze. Azért, hogy feltakarítsd a pályát, és pakolj be a szertárba, te hígagyú.

– Nem érdekel! Addig is a közelében leszek.

– Hát, én inkább lelépek. Ja, és ha kérdi, nem velem voltál itt, oké?

– Irigykedj csak! Lehet, hogy este már át is küldök neked a neten egy fantasztikus szexnovellát. Addigra lesz témám és gyakorlatom is, he-he.

– Álmodozz csak, kiscsikó…

Joe enyhe szánalommal nézte barátját. Aziró a táskáját felkapva, jókora bakugrásokkal szökellt a lelátó padsorai között a pálya felé. Odalenn a kézilabdás lányok már elvonultak az öltözőbe, egyedül Bella tanárnő figyelte bosszúsan ifjú hőseinket, enyhe terpeszben, csípőre tett kézzel, mint valami megtestesült és végzetes vonzerő. Aziró úgy száguldott feléje, akár egy gravitációs csapdába esett űrhajó a lángoló, forró Nap felé, amely egyetlen pillanat alatt kész magába szívni ártatlan életét. Vagy valami ilyesmi.

– Méghogy novella… – dünnyögte Joe lemondóan, ám az élet (vagy a tudományos-fantasztikus irodalom) hamarosan megcáfolta szavait… Este ugyanis az alábbi, valóban rövid elbeszélés érkezett e-mailben a barátjától…

* * *

A XXI. század utolsó éveire a korábbi idők szokásaiból a legtöbb már feledésbe merült, ám a babonás hiedelmek közül jó néhány erősen tartotta magát még ekkor is. Mi több, az új idők új félelmeket szültek, miközben néhány hagyományos, mondhatnánk klasszikus babona nemcsak a tanulatlan néprétegek, de a társadalom művelt közép- és felső osztályának életét is kínosan befolyásolta. Valószínűleg ennek a jelenségnek volt betudható, hogy az Arany Hajnal nevű űrközi személyszállító luxusfregatt tizenharmadik útjára jószerivel alig akadt jelentkező. A 13-as szám rossz ómenként ült a várható utazáson, s ezen az általános véleményen semmiféle reklámkampány és a kedvezményes jegyárak sem segítettek. A hajó egyébként a Marson létesített üdülőtelep, a Hold kupolavárosai és a New York feletti űrkikötő között bonyolított le menetrend szerinti utakat, közönsége pedig többnyire unatkozó aranyifjakból, a showbusiness sztárjaiból és az őket megkopasztani igyekvő szélhámosokból tevődött össze. Úgy tűnt azonban, hogy a hajó 13. útja előtt az unatkozó milliomosoknak halaszthatatlan tennivalóik akadtak, a sztárok mind filmet forgattak és koncerteztek, a szélhámosok pedig vagy felhagytak szakmájuk gyakorlásával vagy új vadászterületeket derítettek fel éppen. Egy szó, mint száz, az Arany Hajnal 2093 áprilisának második hetében mindössze tizenöt utassal a fedélzetén futott ki a világűrbe New York fölül, s e tizenöt utas kívánságait tizennégy fős személyzetnek kellett teljesítenie.

– Könnyű utunk lesz – mondta a parancsnoki hídon Higgins kapitány Fergusonnak, a szállásmesternek, majd hat órával később, félúton a Hold felé így egészítette ki véleményét: – Végünk van!

A szállásmester kénytelen-kelletlen, de teljes mértékben igazat adott parancsnokának.

– Innen nincs menekvés…

A hajótörést a meteorelhárító-rendszer hibája okozta, aminek következtében, egy az űrben sodródó szikladarab valósággal kettéhasította a hajótestet. Hihetetlen szerencse volt azonban a szerencsétlenségben, hogy senki sem sérült meg, csupán a híres szexszimbólumként emlegetett színésznő, Isabella Christina egyik körme tört le.

Az utasok és a legénység tagjai valamennyien a hajó szalonjába menekültek.

– Ez az egyetlen helyiség, ahol még van levegő és működik a fűtés – jelentette az elsőtiszt. A személyzet és az utasok két, egymástól látványosan elkülönülő csoportba verődtek, és bizalmatlanul méregették egymást, mintha mindkét társaság a másikat okolná a katasztrófáért.

A kapitány nehéz sóhajjal föllépett egy díszes dohányzóasztalra, körültekintett összezsugorodott birodalmán, és rövid szózatot intézett az egybegyűltekhez.

– Kérem, mindenki őrizze meg a nyugalmát!

Felhívása azonban tökéletesen hatástalan maradt, mivel pániknak addig sem volt nyoma. Az utasok – tizenegy apáca, akik rendjüknek a 3-as számú holdi kupolavárosban létesített zárdájába utaztak a turistaosztályon; Chandrasekhar professzor és segédje a kalkuttai szanszkrit egyetemről, akik a Holdakadémiára indultak egy előadás megtartására, szintén a turistaosztályon; és végül, de nem utolsósorban Isabella Christina és Annamaria nevű asszisztense vagy társalkodónője vagy mije az első osztályról – fegyelmezetten bámultak a kapitányra. Csupán Isabella kérdezte rebbenő hangon:

– Hát nincs remény, kapitány?

Higgins parancsnok széttárta karját.

– Attól tartok, asszonyom… Talán egy órára elegendő levegőnk maradt ebben a helyiségben… De lehetséges, hogy előbb fagyunk meg…

– És a … mentőcsónakok?

– A hajó másik oldalán voltak. Azon, amit leborotvált a meteor.

– És a szkafanderek? – kérdezte reménykedve Chandrasekhar professzor segédje, akinek a neve hirtelen nem jutott a kapitány eszébe.

– Nagyjából félórával tovább húznánk bennük. De a szkafanderek a zsilipkapuk melletti tárolószekrényekben voltak, és mi amúgy sem hagyhatjuk el ezt a helyiséget.

– Miért? – rebegte egy középkorú, szemüveges apáca.

– Nos, hogy úgy mondjam, az ajtón kívül már semmi nincs.

– A folyosó…

– A folyosó már nem létezik, asszo… hölgyem. Jókora repedés húzódik a falán, a repedésen kívül pedig a világűr…

Chandrasekhar professzor megköszörülte a torkát.

– Feltételezem, parancsnok, hogy adott le vészjelzéseket…

– Csak egyet. – A kapitány lapos pillantást vetett az apró, tar fejű emberkére, akinek hegyes, ősz kecskeszakálla némileg obszcén módon meredt előre. – Többre nem maradt időnk.

– És?

– Semmi. A választ sem tudtuk megvárni, de minek is… A hozzánk legközelebbi jármű, amely megmenthetne minket, legalább négyórányi távolságra van. Nekünk nincs annyi időnk.

Néma csend fogadta a kapitány szavait. Aztán iszonyatos hangon megcsikordultak a fémfalak, mintha ezer ördög karmolászná őket.

– A világűr hidege – mondta a kapitány, és lelépett a dohányzóasztalról.

Erre azonnal kitört a pánik.

A legénység néhány tagja egymásnak esett, ki tudja, mi okból, mások az apácákra akarták vetni magukat, Isabella megpróbált elájulni, kísérője meg sikoltozott. Csak az indiai professzor és a segédje figyelte némán félrehúzódva az eseményeket. Végül a tisztek néhány perc alatt rendet teremtettek: leütötték és megkötözték a két legvadabb matrózt, mire a többiek váratlanul megnyugodtak.

A csend súlyosan zuhant rájuk. Fojtogatón, halálosan. A férfiak lihegve, vérbe borult szemmel meredtek egymásra, az apácák szorosan összebújtak, Annamaria pedig az alélt Isabellát élesztgette.

– Jobb volna neki, ha nem térne magához – dörmögte a szállásmester. – Csak az ő érdekében mondom… – mentegetőzött, amikor Annamaria szúrós pillantást vetett rá.

A társalkodónő a megkötözött matrózok felé intett.

– Ha pedig megölné őket, több levegőnk maradna.

– Felesleges – vágott közbe az elsőtiszt, mielőtt bárki mozdult volna az ötletre. – Nem a levegő hiánya, hanem a hideg fog velünk végezni. És egyikünk halála sem hosszabbítja meg a többiek életét.

E szavakra az éppen magához térő Isabella hisztérikusan felzokogott, ezért először meg sem hallották, hogy Chandrasekhar professzor ismét a torkát köszörüli.

– Nos… talán volna egy lehetőség… – krákogta az apró termetű tudós.

– Mire? – csapott le rá az elsőtiszt.

– Úgy értem, ha valóban nincs más megoldás, ugye…

Minden szem a professzorra meredt. Isabella is elfojtotta zokogását, s a csend még nagyobb lett, mint az imént volt – ha ez egyáltalán lehetséges. Úgy tűnt azonban, a professzor észre sem vette, hogy hirtelen a figyelem középpontjába került. Tovább folytatta bizonytalan monológját:

– … ha bizonyosak benne, hogy semmiképpen nem menekülhetünk meg… akkor én… esetleg…

– Úgy érti, tud megoldást?

– Ember! – A kapitány egyetlen ugrással a tudós mellett termett és vadul megrázta. – Mondja már, ne csigázzon!

– Professzor úr! – kiáltotta az emberke segédje is, akinek nevére hirtelen senki sem emlékezett. – Csak nem…

– Hát tulajdonképpen… talán… – nyögte a tudós a kapitány markában. – Illetve…

– Bökje már ki – suttogta elhaló hangon Isabella, akinek az izgatottságtól hullámzó keblei a személyzet több tagjának figyelmét elterelték a professzor szavairól.

– Teleportálás – mondta mintegy bocsánatkérőn Chandrasekhar.

– Micsoda????

Döbbenten, értetlenül bámultak rá. Még a kapitány is kiengedte a markából, amit az emberke megkönnyebbült sóhajjal vett tudomásul.

– Teleportálás – ismételte most már hangosabban. – Anyagátvitel… illetve esetünkben önmagunk átvitele egyik helyről a másikra, pusztán szellemi erőfeszítéssel.

– Lehetséges ez? – kérdezte Annamaria kissé bambán.

– Természetesen – felelte sértődötten a professzor helyett a segédje, akinek nevére senki sem emlékezett. – Keleten évezredek óta gyakorolják ezt a technikát, bár az igaz, hogy csak keveseknek adatik meg a tudás…

– Ez marhaság – horkant fel a szállásmester, mire az elsőtiszt jó erősen bokán rúgta.

– Csupán megfelelő erő… energia szükséges hozzá – mondta az emberke.

– Miféle energia?

– Szellemi…

– Micsoda?

– Kérem… kérem, értsék meg… a teleportáláshoz nem elegendő a napenergia vagy az atomenergia…

– Úgy tudtam, a teleportálás kifejlesztése még gyerekcipőben jár – mondta Higgins kapitány.

– Önöknél, nyugaton.

– Nem hallottam róla, hogy valaha egyetlen ember is sikeresen teleportált volna. Kivéve persze a legendákban.

– Amerikában is kísérleteznek pedig… de nem a megfelelő irányba haladnak. Mégis sikerült bizonyos részecskéket áthelyezniük a tér egyik pontjáról a másikra.

– Atomokat. De nem embereket.

– Mondom, hogy rossz irányba haladnak, kapitány…

– Hiszen ha működne a dolog, mi szükség volna űrhajókra?

– Hát ez az! – kiáltotta diadalmasan az emberke. – Így menekülhetünk meg!

– Süket duma – vélte a hajó navigátora. – Az öregnek elment az esze.

– Bizonyára a hirtelen sokk – tette hozzá a hajóorvos.

– Hagyják már! – éledt fel Isabella. – Hagyják beszélni!

– Végül is minek a tudósa maga, professzor?

– Chandrasekhar professzor a kalkuttai egyetem kvantumfizikai tanszékének vezetője – jelentette ki az emberke segédje. – Évek óta az űrutazás új módszereinek kifejlesztésén dolgozik.

– Kvantumfizika – dünnyögte a navigátor. – Ez az, amit sosem értettem.

– A kvantumfizika az istenek tudása – mondta elnézően a professzor. – Ezért nincs ember a világon, aki minden részletét értené… De ha az istenek kegyesek hozzánk, akkor segítenek felhasználni azt a keveset, amit tudhatunk…

– És úgy gondolja, hogy ezzel a kevés tudással kijuthatunk innen?

– Megfelelő energiával – bólogatott Chandrasekhar.

– Hát, energiánk nem sok van – legyintett az elsőtiszt. – Éppen ez a baj.

– Nem, nem! Ami nekünk kell, azt előállíthatjuk. Itt és most.

– Mire gondol?

– A létező legnagyobb és legtisztább energiára… Ami az emberi orgazmus során szabadul fel.

A döbbent csend csak pillanatokig tartott, aztán kitört a hangzavar. Egyesek hisztérikusan nevettek, mások elégedetten röhögtek, a színésznő és kísérője felháborodva kiabált, csak az apácák pislogtak némán.

Ám amint ismét megcsikordultak a falak azon a borzalmas hangon, mindenki elhallgatott.

– Hogyan képzeli a dolgot? – kérdezte a kapitány csendesen.

Chandrasekhar professzor elmosolyodott, amitől hegyes kecskeszakálla még inkább előremeredt.

– Mint mondtam, az orgazmus energiát szabadít fel, nem is keveset. Ezt a tényt kísérleteinkkel egyértelműen sikerült bizonyítanunk…

– Képzelem, miféle kísérletek lehettek azok – szúrta közbe gúnyosan Annamaria.

– Mindenesetre nem volt hiány önkéntes kísérleti alanyokban – jegyezte meg a professzor segédje.

– Kérem, doktor, erre most aligha van időnk – emelte fel a kezét az emberke. – Voltak ugyan önkénteseink, de ennyi embert egyszerre még sosem teleportáltunk. Főleg nem ilyen messzire, keresztül a világűrön…

– Tehát nem garantálja sikert – állapította meg a kapitány.

– Hogyan is tehetném?

– Akkor hát…

– Ezért mondtam, hogy csak akkor próbáljuk meg, ha nincs más esély.

– Nincs – mondta gyorsan a kapitány.

– Mindannyiunknak… izé… szeretkeznünk kell? – kérdezte az elsőtiszt.

– Attól tartok…

– Szó sem lehet róla – jelentette ki az apácák főnöknője. – Maguk disznók! Még ilyenkor is csak arra tudnak gondolni…

– Látom, milyen szemeket meresztget rám az indulás óta! – vágta az emberke szemébe Isabella. – Legszívesebben leteperne!

A professzor sajnálkozva széttárta karjait.

– Fájdalom, asszonyom, még ha önök beleegyeznek is az… aktusba, én abban fizikailag nem vehetek részt…

– Nem azt mondta, hogy mindenkinek benne kell lennie? – kérdezte gyanakodva a szállásmester.

– Valakinek koncentrálnia kell a felszabaduló energiát, és attól tartok, a jelenlévők közül erre egyedül én vagyok képes.

– Helyes.

– Várjunk csak – emelte fel a kezét az elsőtiszt. – Ha maga gyűjti össze az energiát, akkor nem csak magára fog hatni?

– Kit érdekel?! – torkolta le a szállásmester. – Csináljuk!

– Soha! – kiáltotta az apácák vezetője. – Mi nem félünk találkozni a Teremtőnkkel.

– De mi igen! Legyen könyörületes hozzánk, nővér.

– Tiltja a rend szabályzata!

– Mondja csak, professzor, az erőszak befolyásolja a várható eredményt?

– Ne merészeljenek hozzánk érni!

Ebben a pillanatban ismét megcsikordultak a falak.

– Csináljuk! – kiáltották kórusban az apácák.

És csinálták…

A nők és a férfiak egymással versengve dobálták le ruháikat. Egyedül a professzor segédje tanúsított némi önmérsékletet, és Isabella viselkedett úgy, mintha sztriptíz-bemutatón szerepelne. Lassú, érzéki mozdulatokkal vetkőzött.

– És most? – tétovázott a pucér kapitány, aki az uniformis nélkül sokkal kevésbé tűnt tekintélyesnek.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy maga még sosem… – kezdte a színésznő.

– Nem vagyok szűz, ha erre gondol! – csattant fel Higgins parancsnok. Mire az elsőtiszt a füléhez hajolt:

– Azt pletykálják, hogy Isabella az egészen fiatal, még érintetlen fiúkat kedveli…

– Ő sem tűnik öregnek – súgta vissza a kapitány.

– Nyolcvanhat éves, de jó a plasztikai sebésze.

– Hogy jó, az nem kifejezés!

– Kérem, figyeljenek rám – emelte fel a hangját a professzor. – Elmagyarázom, mi a teendő…

– Hé, mit képzel ez? – morogta valaki. – Nem vagyunk már gyerekek!

– Kuss! – förmedt rá a kapitány.

– Alkossanak párokat – javasolta az apró termetű tudós, de senki nem mozdult. – Mivel én nem vehetek részt az aktusban, így pontosan megegyezik a nők és a férfiak száma, tehát ez nem okozhat nehézséget.

– Velük mi lesz – mutatott az elsőtiszt a két megkötözött matrózra.

– Nem tudom. Szerencsés esetben az energia őket is magával ragadja, ha nem, akkor…

– Ne törődjön velük! – szakította félbe a kapitány. – Maguknak keresték a bajt. Folytassa…

– Nos, mint említettem, a teleportálásra az orgazmusok során felszabaduló energiát fogjuk felhasználni. Ez azonban önmagában nem volna elegendő, ezért szükséges, hogy én koncentráljak… hogy is mondjam… minden gondolatommal a teleportálásra összpontosítsak…

– Jó, jó, a lényeget mondja.

– Igen… Nos, el kell érnem, hogy az önök energiája egyesüljön a világegyetem energiájával…

– Jézusom…

– Még egy aktus…

– Tudtam én, hogy az öreg sem akar kimaradni!

– Kuss legyen, emberek!

– Nézzék, a világegyetem energiája mindenütt jelen van, csak rá kell hangolódni…

– Na látják, emberek!

– … ez egyfajta meditáció, amivel impulzusokat juttatok a…

– Csináljuk már!

– Várjanak! A lényeget még nem tudják… Az aktus és az orgazmus alatt is mindenkinek az úti célra kell koncentrálnia.

– Úgy érti, közben?

– Pontosan. A teleportálás feltétele, hogy mindig tudjuk, honnan és hová akarunk eljutni. Ez a legfontosabb. Nem lehet ismeretlen helyről vagy ismeretlen helyre teleportálni… Jól ismert célt kell választani és azt pontosan felidézni…

A falak ismét megcsikordultak, és a kapitány cselekvésre szánta el magát.

– Mindenki koncentráljon a New York-i űrkikötő termináljára, azt jól ismerik!

– Hát, nem lesz könnyű, de azért megpróbáljuk – mondta a szállásmester, és ajkait megnyalva a legközelebbi apácára vigyorgott…

*

A többi, ahogy mondani szokták, már történelem. Igaz ugyan, hogy a Naprendszer meghódításának első lépése nem egészen így szerepel a tankönyvekben, de New Yorkban sokáig nem feledik el a napot, amelyen fél tucat szeretkező pár jelent meg hirtelen az űrrepülőtér termináljában.

A délelőtti csúcsforgalom idején, szó szerint a semmiből pottyantak a csomagjaikat cipelő megrökönyödött utasok közé, és meglehetősen hosszas magyarázkodásra kényszerültek. Akárcsak az a másik csoport, melynek tagjai szintén meztelenül és félreérthetetlen helyzetben kerültek a bronxi állatkert gorillái közé. Nemcsak a látogatók, hanem ők maguk is meglepődtek, míg egyetlen jól öltözött társuk, egy kecskeszakállas emberke felvilágosítással nem szolgált.

– Szétszóródtunk, mert nem követték a tanácsaimat…

– Melyik perverz disznó gondolt dugás közben állatokra?! – csikorgatta a fogát Higgins kapitány.

– Bocsika – cincogta alatta egy vékony apáca. – Nem tehetek róla, nekem ez volt az első…

És tényleg nem tehetett róla, hiszen még az is eltévesztette a célt, akinek már volt gyakorlata a dug… illetve a dologban…

Isabella Christina egy zsúfolt, félhomályos helyiségben landolt, ráadásul egyedül. Párja, a hajó elsőtisztje az űrrepülőtér termináljába érkezett, amin nincs mit csodálkozni: az űrhajók tisztjei mindig fegyelmezett emberek hírében álltak.

Ahogy Isabella körülnézett, egy tátott szájjal bámuló fiún akadt meg a tekintete.

– Van isten – nyugtázta elégedetten, és megrázta hosszú, szőke copfját. Mire a vékony, de szemrevaló fiú elejtette a kezében szorongatott kézilabdákat.

– Mi van, öcsi, nem láttál még meztelen nőt?

Az ifjú tekintetéből ugyan roppant értelem sugárzott, ezúttal mégis csupán tátogni tudott. Isabella közelebb lépett hozzá, és finoman megcirógatta az arcát.

– Hogy hívnak?

– Az… Aziró… – nyelt nagyot a fiú, és fülig pirult. Isabella feszes keblei megérintették sima és lángoló bőrét.

– Na és hol vagyunk most, Aziró?

– A Holdon… az egyes számú kupolavárosban… a gimi szertárában…

Isabella hátrébb lépett.

– Az bizony baj. Nekem New Yorkba kell mennem, méghozzá most rögtön…

A karjánál fogva magához húzta a fiút, testük egymáshoz simult, és ajkaik szinte összeértek.

– Aziró, hallottad már, menyivel forróbb és nedvesebb a szex az űrben, mint a Földön? Nem akarod kipróbálni? Gyere, repüljünk Amerikába, és útközben megmutatom neked…

Zsoldosok, kémek, kecskék

Csanda Gergő

– Jó napot kívánok, Bartos tizedes vagyok és…

A söntésen támaszkodó csapos, akit irdatlan szakálla miatt minden franciasága ellenére a legtöbben arabnak hittek, feltartott mutatóujjával és a húsz éve csaposként dolgozók unott fintorával egy pillanat alatt belefojtotta a szót a fiatal tisztbe.

– Első szabály: a Sánta Tevében senkinek nincs neve, se rangja.

– Hyde őrmestert keresem…

– Mit mondtam az imént?

– Értem, de nekem parancsom van, hogy megkeressem…

A csapos ujja még magasabban.

– Második szabály: a Sánta Tevében senki parancsa nem érvényes.

Bartos tizedes sóhajtott, és lemondva a gyors segítség reményéről, fásult tekintettel pillantott körbe a helyiségen.

A Sánta Teve szűk vendégtere fölött a vadnyugati kocsmák feszült csendje uralkodott, levegője a Virginia-dohány sűrű füstjétől volt édeskés illatú, mely füst legfőbb forrása az egyik sarokban cigarettázó férfi volt. Negyvenéves lehetett, és baltával vágott arcvonásait sokat gyakorolt, zord tekintettel egészítette ki. Egy pohár áfonyalevet kortyolgatott, mert a Sánta Tevében mindenféle alkoholmentes dolgot is felszolgáltak, tekintettel azokra, akiknek az istene nem enged egyebet inni.

Egy másik asztalnál két alak folytatott bizalmas, szinte suttogó beszélgetést. Törtfehér disdásájuk[1] alapján helyiek lehettek, vagy bárki más, aki helyinek akar kinézni. Jelentőségük a többiek történetében elhanyagolható, még az egyébként érdekesen festő kecske ellenére is, mely az egyikük oldalán álldogált türelmesen, hátán egy jókora szütyővel.

A zord tekintetű férfi mereven bámult ki a fejéből az áfonyaleve fölött, és még a pultnál kialakulóban lévő szóváltásra sem kapta oda a fejét.

A tizedes mellett ugyanis két férfi, egy idősebb, ősz kecskeszakállú, és egy girhes, ifjú titán összeveszett valamin, ami olyan hamar fordult egymás rokonainak szidalmazásába, hogy egy percen belül jóformán követhetetlenné vált, hogy kinek mi is a baja a másikkal.

Az ifjú titán egy ügyetlenül nyújtózkodásnak álcázott pofont indított vitapartnere felé. Az öreg állta az ütést, arcán nem mutatkozott fájdalom, inkább csak döbbent felháborodás ült ki ráncos vonásaira. Egy gyors mozdulattal megragadta támadója fülét, és a söntésnek nyomta a dühösből villámgyorsan rémültbe fordult pofát. Kést rántott, egy görbe pengéjű karambitot, majd szorosan a fiú nyakához nyomta.

A csapos a legnagyobb természetességgel törölgette a poharakat. A Sánta Teve Kabultól keletre helyezkedett el, a Dzsalálábád és Pesavar között húzódó demilitarizált zónában, ami kívül esett a tálib lázadók akció-rádiuszán, és azon a területen is, ahol az amerikaiak lelkifurdalás nélkül bármit lebombázhattak.

Így hát a Sánta Teve joggal nevezhette magát törvényen kívüli vendéglőnek, ahová persze törvényen kívüli emberek, kettős ügynökök, hírszerzők, orgyilkosok jártak, néha egy-egy menekülőfélben lévő hadvezér. Mint minden valamirevaló törvényen kívüli helynek, természetesen a Sánta Tevének is szigorú törvényei voltak, hogy ellensúlyozza a rendes törvényekben fennálló hiátust. Az első volt – ahogy a csapos már korábban kifejtette –, hogy senkinek sincs neve, se rangja. A második, hogy itt nem érvényesek az amúgy érvényes parancsok, a harmadik pedig, hogy a Sánta Tevében senki nem öl meg senkit. Ölre menni lehet, akár még késelni is, ha a puszta vérontás a cél, de aki halálos sebet ejt, az bizony lemondhat a Sánta Teve jóhiszemű vendégszeretetéről.

Tudta ezt a csapos, és tudta, hogy az öreg is tisztában van vele, ezért nem riadt meg, amikor a karambit előkerült.

Egyedül a frissen érkezett tizedes nem tudhatta, hogy a Sánta Tevében nem szabad ölni, de a csapos úgy döntött, ezt egy ideig még nem is közli vele, hadd féljen egy kicsit.

– Megnyugodtál? – kérdezte az öreg a kezei között szorongatott fiútól.

– Ign – érkezett az elcsukló válasz.

– Fogod még azt mondani, hogy az öt-ötvenhatos ugyanolyan jó, mint a hét-hatvankettes?

– Nmmm. Mmm.

– Hogy mi van?

– Nem tud válaszolni, mert a torkát nekinyomja a pultnak – szólt közbe minden bátorságát összeszedve a tizedes.

Az öreg egy picit engedett az ifjú titánon gyakorolt szorításából.

– Na, fogod még azt mondani az öt-ötvenhatosról?

– Én azt mondtam, hogy a hét-hatvankettes ugyanolyan jó, mint az öt-ötvenhatos – krahácsolta az ifjú titán.

– A Sánta Teve negyedik szabálya – felelte az öreg –, nem feleselsz, ha kést szorítanak a torkodhoz.

– Ilyen szabály nincs – morogta a csapos.

– Kihagyta a harmadikat – felelte a továbbra is tájékozatlan tizedes.

Az öreg felnézett a tizedesre, fintorogva elengedte az ifjú titánt, és felállt a pulttól. A vendégtér közepén lévő asztalnál ült le, ahol egy korsó félig kihűlt sör és egy félbehagyott sakkjátszma várta. Az iménti konfliktus alapja – találgatott a tizedes tévesen.

Az ifjú titán elvörösödött arccal, rohanva elhagyta a Sánta Tevét.

A tizedes tanácstalan volt. A csapos segítségére kicsit sem számíthatott, és az instrukciók, melyeket aznap reggel kapott, aligha voltak megnyugtatóan kielégítőek, főleg, hogy a tizedesen általában is igen könnyen úrrá lett a szorongás.

Aznap reggel Markovics százados hangos kiáltással ébresztette.

– Nagyon titkos és nagyon veszélyes művelettel bízom meg magát, tizedes. Készen áll?

– Ami azt illeti, nem tudom.

– Badarság. Egy katona bármikor készen áll akár meghalni is a hazájáért.

– Őszintén uram – vakarta a fejét a tizedes –, meghalni egyáltalán nem áll szándékomban. Csak az ösztöndíj miatt jelentkeztem.

– És mégis hová magának az ösztöndíj?

– Szociológusnak akarok tanulni, uram.

– Azt fizeti az állam, ha elég jók a jegyei.

– Nos, az enyémek nem elég jók…

– Ebből is látszik, hogy az nem magának való. Magának az való, hogy bátran elmenjen, és átadjon egy titkos megbízást egy embernek.

– Miféle megbízást?

A százados kihúzta magát, és megigazítgatta a tizedes szedett-vedett zubbonyát. Azt mondta:

– Tizedes, a függelmi rend lényege, hogy mindenki csak annyit tudjon, amennyit kell. Azt pedig, hogy mennyit kell, a rendfokozata határozza meg. És mivel a maga rendfokozata majdnem semmi, a tudnivalója is majdnem semmi.

– Nem magát küldeném – mondta tovább –, de az egységünkből egyedül maga beszél angolul. Figyeljen. A dolog nem bonyolult, de legalább igen kockázatos. A Sánta Tevében találkozik Hyde őrmesterrel, aki egy volt ragadozómadár-sebész.

Valójában a százados „volt S.A.S. operátort” mondott, de a tizedes erről nem tudta, hogy micsoda, így ő a kezdetektől egy állatorvost keresett. Amikor pedig megkérdezte a századost, hogy mégis honnan ismeri fel ezt az embert, válaszul azt kapta, hogy Hyde őrmester, volt madároperátor egy maszkulin, rigid fizimiskájú és roppant veszélyes egyén.

És mivel a tizedes e kifejezésekből csak a roppantat és a veszélyest ismerte, most, a pultnál állva úgy döntött, hogy szerencsét próbál az egyetlen emberrel, aki a helyiségben már bizonyította roppant veszélyességét. Minden erejét összeszedve elindult az ősz kecskeszakállú öreg felé.

Az öreg már jöttében kiszúrta, s mintha előre látná szándékát, komor arccal figyelte őt.

– Jó napot! – húzta ki a fiú a széket sajnálatos hangerővel, majd leült. – Maga Hyde madároperátor-őrmester?

A sarokban dohányzó férfi, aki valaha őrmester volt a brit S.A.S. különleges alakulatánál, és még a vezetékneve is Hyde volt, most felkapta a fejét, és talán öt másodperc is eltelt úgy, hogy nem emelte a szájához a cigarettát, ami az eddigi teljesítményét figyelembe véve példátlannak számított. Elhatározta, hogy kivár.

Az ősz szakállú öreg pedig, lévén hogy semmit sem értett a kérdésből, az ilyenkor szokásos választ adta.

– Kölyök. Hát nem tudod, hogy a Sánta Tevében nincsenek nevek?

– De, persze, persze – legyintett könnyelműen a tizedes, nem is sejtve még, hogy e szabály megszegése milyen súlyos következményekkel járhat. – De nekem parancsom van.

– Ezek szerint azt sem tudod, hogy itt parancsok sincsenek?

– Nos, pedig nekem határozottan van parancsom, és amíg ez itt a fejemben benne van, addig mehetek én akárhová. Viszont én mégsem megyek sehová, mert itt van dolgom, magával. Vagy felőlem kimehetünk az ajtó elé, és ott megbeszélhetjük.

A kölyök lehetett példásan bátor, vagy lehengerlően együgyű. Az öreg tapasztalata szerint e kettő kéz a kézben járt. És mivel ő gyáva volt és bonyolult, úgy döntött, nem érdekli a fiú. Hátradőlt a székében, és végigsimította kecskeszakállát.

– Nem én vagyok az embered.

– Akkor nem tudom, kinek adhatom át ezt a nyakéket.

Az öreg előredőlt. Mégis érdekelte a fiú.

– Szóval. Tegyük fel, hogy mégis én vagyok ez a madároperátor.

– De hát az előbb mondta, hogy nem maga az.

– Az csak a titkos jelszó volt.

– Nem mondták, hogy lesz titkos jelszó.

– Mondtak ezek neked egyáltalán bármit?

– Nem igazán. Tudja, a függelmi rend…

– Elég a fecsegésből. Hol van a nyakék?

– Itt, a zsebemben.

– Hát nem a nyakadban?

– Ez nem olyan nyakék – mondta a fiú, és a zsebéből az asztalra tett egy harminckét gigabyte-os USB adathordozót.

– Nofene – csalódott az öreg.

– Mire számított? A nyakék csak fedőnév, nem jöhetek ide rögtön azzal, hogy titkos megbízatás anyagát hoztam pendrive-on.

– Mi van rajta?

– Titkos megbízatás, mint azt mondtam. Ennél többet nem tudok.

Az öreg nagy szerencséjére évtizedek óta fegyvernepperkedésből élt, így mindig hordott magánál laptopot az ügyes-bajos dolgok lebonyolításához. Most elővette a készüléket, és bedugta a pendrive-ot. Az arcát – mintha kincsesládát nyitott volna – néhány pillanatig kékesfehér ragyogás öntötte el. A szeme jobbra-balra ugrált a sorok között, aztán riadalom csillant benne, körülnézett a helyiségben, és azonnal lecsukta a laptopot. A pendrive-ot a zsebébe tette.

A valódi Hyde őrmester volt madároperátor felállt a sarokból és feléjük indult.

Az öreg egy cetlit vett elő, és gyorsan körmölt rá valamit, majd a tizedes elé csúsztatta.

– Kölyök. Ezt vidd el a hátoldalon szereplő címre. Uccu!

– Nem azt mondta, hogy idebent nincsenek parancsok?

– De, és ez valóban így van. Viszont az egész hadművelet sikere azon múlik, hogy eljuttatod-e ezt a levelet a célig. És a függelmi rend értelmében vajon kinek kell majd megmagyaráznia, ha kudarcot vall az akció?

A tizedes szeme elkerekedett. Ismét sajnálatos hangerővel kicsúsztatta a székét és felállt.

– Őrmester úr! – tisztelgett a kecskeszakállas öregnek, és lelépett.

Az öreg asztalához odaért Hyde őrmester.

– Leülhetek? – kérdezte kiégett veteránoktól elvárható, dohánytól rekedtes hangján.

Az öreg intett, hogy igen.

– Van magánál valami, ami az enyém.

– Ezt miből gondolja?

– Onnan, hogy a név, amit a tizedes említett, ami persze nem létezik idebent, odakint történetesen hozzám tartozik.

– Akkor miért nem jött ide és szólt neki, mielőtt átadta nekem ezt a valamit?

– Mert így mindenki azt látta, hogy a titkos megbízást egy öreg, szakállas ember vette át a magyarok emberétől, így mindenki álcája biztonságban marad.

– A magáé, legalábbis.

– Jóformán.

– Mit ad érte?

– Nem kell adnom semmit.

– Harmincezer dollárt kérek érte.

Hyde őrmester volt madároperátor előrehajolt.

– Félreérti a helyzetet, barátom. Én a légierő különleges egységénél szolgáltam, és akkor veszem el magától azt a valamit, amikor csak akarom. Pusztán az esélyt kapja meg, hogy bántódás, és legfőképpen megaláztatás nélkül, önként átadja nekem.

– Márpedig nem fogom csak úgy átadni.

– A testi épségét kockáztatja.

– Vállalom.

– Tíz szekundumot kap.

– Nézze…

– Kilenc.

– Csak azt szeretném…

– Nyolc.

Az öreg kétségbeesetten körbefuttatta a szemét a helyiségen, majd az asztalon is.

– Sakkozik ön?

Hyde őrmester abbahagyta a számolást.

– Igen, és elég jó vagyok benne.

– Ki szerint?

– Anyám szerint.

– Nos, az édesanyák, akármilyen áldott legyen is a nevük, aligha mondhatók jó értékítélőnek, ha gyermekük minőségéről van szó.

– Egyszóval vitatja, hogy jól sakkoznék?

– Egyszóval alkut ajánlok. Játszunk három menetet. Ha én nyerek ebből kétszer, megtartom amit kaptam. Ha maga nyer, átadom, és nem kérek érte pénzt.

– Áll az alku – csapott az asztalra Hyde őrmester, tudván, hogy úgyis mindenképpen megszerzi, amit akar.

Háromnegyed óra is eltelt. A két helyinek látszó alak békés, bensőséges beszélgetésébe néha a kecske is belemekegett, de ezen felül semmi izgalmasat nem produkált egyikük sem. A húsz éve csapos a délután egy pontján leült, és láthatóan el is aludt.

– Sakk-matt – recsegte fölényesen Hyde őrmester. – Ismét. Ide vele.

– Nem lehet. Három játszmáról volt szó.

– De kettőt kell nyerni, és én kettőt nyertem. Maga már nem nyerhet kettőt, mert háromból kettő az csak egy.

– Háromról volt szó, vagy nem?

– Nos, ezen ne múljék – felelte az őrmester, és elkezdte visszarendezni a bábukat.

Újabb tizenöt perc. Fényes győzelem Hyde őrmesternek.

– Ide vele!

Az öreg a zsebéből előhúzta a pendrive-ot, és a szemében rejtélyes ravaszság csillant, amikor átadta azt az őrmesternek.

– Szükségem lesz a laptopjára is.

– Most viccel velem?

– Úgy nézek én ki, mint aki viccel?

– Ezt egy angolról sosem tudnám megmondani.

Hyde őrmester nem úgy nézett ki, mint aki viccel, és szúrós veterántekintete néhány másodperc alatt pontot tett a meddő vita végére. Az öreg méltatlankodva átnyújtotta a laptopot.

Hyde őrmester bedugta az adathordozót. Sejtette, hogy bérgyilkosi megbízás szerepel majd az adatok között, elvégre rendszeresen keresik fel itt kisebb-nagyobb megbízásokkal. Diszkréten dolgozott, jó áron és pontosan.

A monitoron az alábbi üzenetet látta:

Tiszteletbeli orgyilkos megbízás meg nem nevezett végrehajtó részére, meg nem nevezett megbízótól.