Ruby Saw

Álom az álomban és a valóságban

Ruby Saw – Álom az álomban és a valóságban

Álom 1-2.

© Ruby Saw 2026 © Book Dreams Kiadó 2026

Szerkesztők és szöveggondozók: Virgács József, Fáy Linett

Borító: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-416-4

ISBN Mobi: 978-963-586-417-1

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist

Zayn & Sia - Dusk Till Dawn

OneRepublic - Didn't I

Inna - You and I

Killboy - U + Me

Taska Black - Found Myself (feat. Tessa Dixson)

twocolors - Lovefool (feat. Pia Mia)

Vize feat. Laniia – Stars

Sunlike Brothers, Pull n Way - One Last Time

Nathan Wagner – Love

Nathan Wagner – You

Jem - It's amazing

Ez a történet hihetetlen, de talán éppen ettől olyan szép. Ezer- és egyféle szerelmi történetről hallottunk már, amelyeket igaznak akarunk hinni, mert a szerelemről szólnak. Márpedig a szerelem az egyik legfontosabb dolog az életben. Véletlen találkozások, meglepő fordulatok, csillogó szempárok; és ott a másik oldal is: meghasadt szívek, félelem, hitetlenség.

De mi történik akkor, ha valaki mindent eltervezett nekünk? Ha az őrangyalunk egyszer csak megjelenik, és rendet tesz kusza életünkben?

Persze, lehet, hogy ez csupán a tudatalattink játéka. Annyira lehet valóság, amennyire mi magunk annak akarjuk látni. De vajon létezik álom az álomban?

Mara

Sosem tudod, mire vagy képes, amíg ki nem derül. Legalábbis nálunk így tartották. Tulajdonképpen semmi értelme ennek a mondásnak, mégis ezt hajtogattam magamnak immár két hónapja. Kár lenne tagadni, hogy sok mindenhez ebből merítettem erőt.

A második napomat töltöttem az új munkahelyemen. Roppant előkelő és ízléses környezetben dolgozhattam, ami kétségtelenül emelt az élethelyzetem fényén. Ami pedig a beosztásomat illette, igazán tekintélyes posztot kaptam: eladó voltam a Glamis kastély ajándékboltjában. Ez körülbelül felért egy lovaggá ütéssel. Jó, persze, elég gáz munka volt, de legalább szép helyen csináltam, és az sem volt utolsó szempont, hogy végre dolgoztam.

Nehéz idők jártak. Új város, új emberek, új lehetőségek - ezzel szemben viszont ott álltam én, a régi gondjaimmal együtt. Tizenöt éves korom óta kerestem a helyemet a világban, és huszonkilenc évesen még mindig nem találtam meg. A szerelmet is úgy húsz éves korom óta üldöztem, de mindig túl gyorsnak bizonyult, és kicsúszott a kezeim közül. Szóval azt kell mondanom, hogy a világ körülöttem talán gyönyörű volt, én viszont sokáig vak és süket maradtam rá. Biztosan rengeteg lehetőséget elszalasztottam már az életemben, csak éppen sosem kaptam egyértelmű jelet. Na, jó, lehet, hogy kaptam, csak nem vettem észre. De mégis honnan kellett volna tudnom, hogy az egy jel? Senki sem úgy születik, hogy rögtön felismeri ezeket. Legalábbis nem mindet. Én biztosan nem. Aztán egy napon minden megváltozott. Észrevettem a jelet.

A Glamis kastély csodálatos volt. Szívesen laktam volna ott. Egyszerre volt mesébe illő és romantikus, bár valószínűleg csak azért láttam ilyennek, mert éppen erre volt szüksége a lelkemnek. Egészen mulatságos volt, hogy kísértetjárta helyként is számontartották. Azt beszélték, szörnyeteg bujkál a falai között. Egy torzszülött, eltitkolt gyermek. Nem féltem tőle. Szerintem én, a huszonkilenc éves szingli, sokkal rémisztőbb látványt nyújtottam. Ezt a versenyt biztosan megnyertem.

Az épület három részből állt. A középső szárnyat feláldozták a turisztika oltárán, itt kapott helyet a bolt is. A többi, lezárt részben a gróf élt. A kastély egyébként a királyi család tulajdonában állt, de minket az a veszély szerencsére nem fenyegetett, hogy valamelyikük csak úgy megjelenik az ajtóban.

Háromnegyed hetet ütött a díszes óra az előcsarnokban. A pulton könyökölve nagyot pislantottam, aztán arra gondoltam, ideje leengedni a függönyöket az áruk körül. Az egyik sarokban egy kisebb helyiséget választottak le, ahol hűtőmágneseket, hógömböket és még az ég tudja, mi mindent lehetett vásárolni.

Összekötöttem hosszú barna hajamat, és nekifogtam a zárásnak. A bejáratnál álló őrök is kimentek, hogy becsukják a kaput meg a nagy ajtót. Egyedül maradtam az előtérben.

Kibontottam az első függönyt, eligazítottam, aztán odaléptem a másodikhoz. Éppen a redőit rendeztem, amikor valami hangot hallottam. Hátrafordultam. Azt hittem, az őrök jöttek vissza, de még nem értek be. Megvontam a vállamat, és folytattam a dolgomat.

Aztán újra neszt hallottam.

– Gyere csak, torzszülött, akkor is bezárok – morogtam magam elé, és az utolsó függönyt is leengedtem.

A biztonság kedvéért még egyszer körbenéztem, de a terem továbbra is üres volt.

Bementem a kis helyiségbe, lekapcsoltam a villanyt, eligazítottam mindent másnapra, aztán felvettem a kabátomat, és visszamentem a hallba. Még mindig egyedül voltam. Az őrök sehol. A vállamra dobtam a táskámat, és vártam, hogy hét óra legyen.

Ahogy ott álldogáltam és nézelődtem, rezegni kezdett a telefonom. Azt hittem, anyám keres, de amikor előhúztam a táskámból, csak azt láttam, hogy nincs térerő. Ezt furcsának találtam, mert a környéken általában kifejezetten jó volt a vétel, de nem tulajdonítottam neki különösebb jelentőséget. Visszacsúsztattam a készüléket a táskámba.

Az óra elütötte a hetet. Elindultam a kijárat felé, de a második lépésnél őrült csörömpölés hallatszott a hátam mögül. Annyira megijedtem, hogy szinte behúztam a nyakamat. A szívem majd kiugrott a helyéről.

Nem igazán akaródzott utánanézni, de mivel az őrök továbbra sem kerültek elő, kénytelen voltam megtenni. Megfordult a fejemben, hogy talán egy rabló az, és ha meglátom, mit csinál, engem sem hagy életben, nehogy tanú maradjon.

– Ki az? – kérdeztem végül hangosan, de válasz nem érkezett.

A csend olyan sűrűn ült a kastélyra, hogy attól csak még idegesebb lettem.

– Ezek csak mosómedvék, ugye? – kérdeztem újra, mintha bárki is válaszolna.

Természetesen most is csak a hallgatás felelt.

– Jól van, odamegyek. Azt hiszem… – nyeltem egy hatalmasat, aztán erőt vettem magamon, és elindultam a folyosó felé.

Lassan közeledtem a kitárt, kétszárnyú ajtóhoz. Éreztem, hogy izzad a tenyerem, a szívem egyre hevesebben vert, és egy kicsit talán szédültem is. Közvetlenül az ajtó előtt megálltam, vettem egy nagy levegőt, aztán kiléptem a folyosóra.

– Jó estét! – szóltam hangosan, nem éppen a legnőiesebb hangsúllyal.

Semmiféle veszély, rabló vagy torzszülött nem várt odakint. Egy férfi állt az egyik festmény előtt, és éppen a helyére próbálta visszaállítani a körülötte húzódó kordont, amelyet nyilvánvalóan felborított. A hangom annyira váratlanul érhette, hogy ijedtében elejtett mindent, ami a kezében volt, aztán hirtelen felém fordult.

Én is megtorpantam.

A férfi elegáns fekete öltönyt viselt, fehér inggel és nyakkendővel. Ahogy megláttam, azonnal megbántam a hangnemet, és majdnem hajbókolni kezdtem.

– Kérem, bocsásson meg – hebegtem, és lesütöttem a szememet. – Nem akartam ilyen… ilyen csúnyán magára rontani.

– Inkább nekem kell bocsánatot kérnem, kisasszony – mondta őszinte sajnálkozással. – Nem figyeltem eléggé.

A kezemet a mellkasomra szorítottam, mintha attól csillapodna a szívverésem.

– Ne haragudjon, de az előbbi csörömpölést ön okozta? Mert én ettől majdnem szívrohamot kaptam.

– Többé-kevésbé – felelte a férfi, majd egy különös fintor kíséretében a helyére igazította a kordont. – Nem állt szándékomban megijeszteni – tette hozzá, és elindult felém.

Én közben teljesen mozdulatlanná dermedtem. A pasi ugyanis elképesztően jól nézett ki. Rövid, barna haja volt, az enyhe szakállát pedig láthatóan olyan gondossággal igazította, mintha vonalzóval mérték volna ki: tökéletesen szimmetrikus volt. A szeme a friss méz színében ragyogott. Az a néhány finom mimikai ránc csak még karakteresebbé tette az arcát. Az illata kellemes volt, enyhén édeskés. A mosolya pedig…

– Eszméletlen – bukott ki belőlem hangosan.

Azonnal elkerekedett a szemem, és gyorsan köhécselni kezdtem, mintha azzal el tudnám tüntetni az előbbi szót. Nagyon reméltem, hogy nem hallotta meg.

– Bocsásson meg, de… ön mit keres itt? – kérdeztem, igyekezve összeszedni magam. – Tudom, tapintatlanul hangzik, viszont ez egy drága hely, én zajt hallottam, aztán itt találom magát meg ezt… – intettem a felborított kordon felé.

Nem engedhettem meg magamnak, hogy teljesen megfeledkezzem a helyzetről. Attól még, hogy kifogástalan öltönyt viselt, simán lehetett valami drága szélhámos is.

– Kérem, engedje meg… Lord Leon Darragh – mutatkozott be.

– Eh… – nyekkent ki belőlem valami egészen méltatlan hang, amikor tudatosult bennem, hogy az imént számonkértem egy itt lakó előkelőséget. Legszívesebben helyben elástam volna magam. – Mélységesen sajnálom, uram, én csak… nemrég dolgozom itt, és fogalmam sem volt…

Nem tudtam befejezni a mondatot, mert egyszerűen belém fojtotta a szót azzal, hogy felém nyújtotta a kezét.

Mereven bámultam nagy tenyerét, aztán félénken belehelyeztem a sajátomat. Úgy éreztem, teljesen leblokkoltam; mintha megfagyott volna bennem a vér. A következő pillanatban azonban még ennél is nagyobb baj történt. A lord kissé lehajolt, és kézcsókot adott.

Tátva maradt a szám, a vérnyomásom pedig szerintem egyenesen a pincébe zuhant. Miután elengedte a kezemet, továbbra sem mozdultam. Azt hiszem, még pislogni is elfelejtettem. Megköszörülte a torkát.

– Igen – feleltem zavartan, bár fogalmam sem volt, mire.

– És önt hogy hívják? – kérdezte kíváncsian.

Csak ekkor esett le, hogy én még be sem mutatkoztam.

– Mara. Sajnálom, nézze, nekem itt még minden új – néztem rá bűnbánóan, és idegességemben összedörzsöltem az ajkaimat.