részlet

Corvina

© Stejărel Olaru, 2022

Hungarian edition published in arrangement with Ilustrata Agency

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Stejărel Olaru: Nadia și Securitatea.
Editura Omnium, București, 2022

Hungarian translation © Koszta Gabriella, 2023

A kötet magyar kiadását a Román Kulturális Intézet támogatta.

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára
A borítón felhasznált fotó: Nadia Comăneci az 1976-os, American Cup elnevezésű, nemzetközi művészi torna versenyen. PCN Photography / Alamy Stock Photo

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6928 1

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

1. Ugrás az éjszakába

2. A nagy tánc

3. A hatalom tükre. Bélától, Gézától és Nadiától a „Katonáig”, „Neluig” és „Corináig”

4. „Tu sei migliora di tutte”

5. A verseny rögös útja

6. A nyolcvanas évek

7. A történet vége, akár egy film forgatókönyve

Epilógus helyett

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Névmutató

Magyarázó jegyzetek

A kötetben szereplő rövidítések:

CNEFSOrszágos Testnevelési és Sporttanács

CJEFSMegyei Testnevelési és Sporttanács

FIGNemzetközi Torna Szövetség

IEFSa bukaresti Testnevelési és Sportintézet

NOBNemzetközi Olimpiai Bizottság

RKP KBa Román Kommunista Párt Központi Bizottsága

ROBRomán Olimpiai Bizottság

UTCKommunista Ifjak Szövetsége

1. fejezet
Ugrás az éjszakába

1989. november 27-ről 28-ra virradó éjszaka hét személy sietve, de óvatosan haladt a román–magyar határ felé. A fagyos föld hangosan csikorgott a talpuk alatt, vagy csak nekik tűnt úgy, ahogy nehezen lépkedtek a szántóföld mély barázdái között. Olykor-olykor megcsapta fülüket a környékbeli falvakból a hangos ugatás, és féltek, hogy miattuk nyugtalankodnak a kutyák. Elmúlt éjfél, és annyira lezuhant a hőmérséklet, hogy már fenyegető volt a hideg, de nem ez volt az egyetlen és nem is a legnagyobb veszély, mert ők heten életük legfortélyosabb és legveszélyesebb kalandjára készültek: két kommunista ország közötti határ illegális átlépésére.

Az éjszaka közepén indultak, remélve, hogy így csökken a lebukás kockázata, viszont a sötét nehezítette a haladást és nagyon próbára tette a tájékozódási képességüket. Az út hozzávetőlegesen hat órát tartott hegyen-völgyön át, vízmosásokon átgázolva, figyelve, hová lépnek, és ha a terep lehetővé tette, futottak. Ha néha megpihentek, suttogva beszéltek, nem gyújtottak fényt, nehogy meglássák vagy meghallják őket a román határőrök. Gheorghe Talpoș, más néven Ghiță, vállalta a kockázatos kalauz szerepét, őt sokan ismerték arrafelé. Fekete subában és báránybőr kucsmában ő ment elöl, nemcsak azért, hogy egyengesse az utat, hanem a mögötte kettesével haladó csoport iránti felelősségérzetből.

Románia és Magyarország között a határ 450 kilométer hosszú, de Talpoș csak a Temesvár és Arad közötti csanádi átkelőhely és a szülőfaluja környékét ismerte. Véletlenül a legmegfelelőbb útvonalat választotta, mert azon a szakaszon a határ vonala egyenes, nem kanyarog, így kizárt volt annak a kockázata, hogy ha eltévednek, akaratuk ellenére ismét Romániában kötnek ki. Tudta, hogy csak egyenesen kell mennie, északi irányban, vigyázva, hogy ne térjen le sem északkeletre, ahol távolabb van a határ, a Marosnál, sem nyugati irányba, a Pordeanu és Beba Veche között elterülő síkságra, ahol a Triplex Confiniumra érnének.1

Talpoș már indulás előtt tudta, hogy Nadia lesz az egyik személy, akit akkor éjjel át kell vinnie a határon, amitől egyaránt megijedt és megdöbbent. „Hogy az ördögbe kelhet át éjjel Nadia a határon, mint valami bűnöző?! Hiszen annyiszor volt már külföldön, ha akart volna, nem maradhatott volna ott?” – ezen gondolkodott, miután értesült a tornász döntéséről, aztán lement a háza pincéjébe, felhajtott két kancsó bort, hogy „leigyam magam, és ha elkapnak, azt mondhassam, részeg voltam!”1 De a két kancsónyi ital sem kábította el eléggé, vagy azért, mert hozzászokott, vagy mert azon az éjszakán a kegyetlen hidegtől és széltől kénytelen volt gyorsan kijózanodni. Mind figyelmesen és aggodalmasan hallgatták az utasításait, alávetették magukat a rendelkezéseinek, amikor megmutatta, hogy merre mennek, kijelölte a pihenésre szánt időpontokat vagy figyelmeztette őket bizonyos veszélyekre.

Nadia Comăneci körülbelül két héttel korábban csatlakozott a véletlenszerűen kialakult disszidáló csoporthoz. Egyszerű emberek voltak, a környékről és Bukarestből, különböző rangúak és különböző foglalkozással, nem közszereplők, akik mind egy jobb világról álmodtak: Dumitru és Gabriela Talpoș, az embercsempész testvére és sógornője, szintén csanádi lakosok, Aurel-Adrian Biaș a Csanádhoz közeli Nagyszentmiklósról, Monica-Maria Marcu, a fiatal nagyszentmiklósi mérnöknő, egy Bihar megyei vállalat alkalmazottja, valamint George Paraschiv festőművész, aki egy bukaresti gyárban villanyszerelőként kereste a kenyerét.

Évek múlva a csoport tagjai hasonlóan emlékeztek azokra a hosszú és nyomasztó órákra, de különbözőképpen a részletekre. George Paraschivra például komoly hatást gyakorolt, hogy azon az éjszakán „nagy telihold volt”2, úgy érezte, baljósan világít, míg Nadia Comăneci emlékezetében a fenyegető sötétség maradt meg: „Ahogy mentünk éjjel, kezemet az előttem haladó vállára tettem, mert ahogy kiléptünk a házból, már semmit sem láttam. Ha nem fogtam volna valakit előttem, leszakadtam volna a csoporttól.”3

Gheorghe Talpoșra sem egyformán emlékeztek. A többiekkel ellentétben Nadia határozatlannak tartotta, és vitatta a döntéseit, de nyíltan nem ellenkezett vele.

Sokszor elvesztettem a bizalmamat a vezetőnkben. Azt mondta, ha nem „tartunk balra”, akkor visszajutunk Romániába. Tartsunk balra… ez mégis milyen útmutatás? Látni akartam egy iránytűt, egy térképet, valami effélét, de mi mást tehettünk a sötétben, mint követjük őt, és reménykedünk, hogy tudja, hová visz. Azt mondta, ha átmegyünk egy ötméteres felszántott területen, a határhoz érünk, de átvágtunk egy csomó felszántott részen, és még mindig nem értük el a határsávot. Úgy emlékszem, rémes volt a helyzet, és arra gondoltam, lelőnek egy tájékozódni teljesen képtelen ember miatt. De nem szóltam semmit, mert senkinek sem volt szabad beszélni, megtörni a csendet. Igyekeztem összeszorítani a fogam, hogy ne vacogjak.4

Paraschiv szerint Nadia sem tudott tájékozódni ilyen körülmények között. Megmondta neki, hogy a két ország területét elválasztó senki földje olyan, mint egy út, amelyen át kell menni, de időbe telik elérni a határsávig, legalább egy óra, és Nadia bízott benne, mert nem tudta, hogyan jelölik és őrzik az országhatárt.

Nincs semmi csodálkoznivaló azon, hogy abban a feszült állapotban Talpoș utasításai, miszerint most „balra”, máskor meg „jobbra” menjenek, nem mindig voltak meggyőzőek, pláne, ha gyakran kellemetlen természeti akadályokba ütköztek, amelyeken nehezen vergődtek át, Nadia térdig süllyedt egy jeges tócsába, és azért imádkozott, hogy ne mélyüljön még jobban, amíg átkel rajta.

A veszély akkor tűnt igazán komolynak, amikor észrevették, hogy mintegy kétszáz méterre tőlük a román határőrök egy férfit meg egy nőt lökdösnek maguk előtt, akiket éppen illegális határátlépésen kaptak. Talpoș intett, hogy hasaljanak le az árokba. Aztán teljesen elnémulva figyelték a távolodó határőrök hangját és a kutyaugatást, az éjszakai járőr káromkodását és az elfogott nő siránkozását. „Ha nem lettek volna elfoglalva azokkal az emberekkel, talán minket is elkapnak”5, vélte Nadia, miközben Paraschiv fején is hasonló gondolat suhant át: „ha hamarabb érünk oda, mi is ugyanúgy jártunk volna.”6

Már reggel felé járt, amikor átértek Magyarországra, megkönnyebbülve, hogy életük legfárasztóbb utazása szerencsés véget ért. Akkor jöttek rá, hogy átjutottak, amikor meglátták a román terület határát jelző cölöpöt, mivel azon a szakaszon nem szögesdrót kerítéssel jelölték a határt, mint Nadia hitte. Folytatták az útjukat, és csak pár kilométer múlva álltak meg, hogy összeölelkezzenek és megpuszilják egymást, amikor észbe kaptak, hogy meg sem ünnepelték a határon való átjutásukat. Most már jókedvűek voltak és hálásak Talpoșnak, hogy megszabadultak a kutyák iránti félelmüktől, amelyek leteperhették volna őket, elkerülték a rájuk célzó golyókat és a világító lövedékeket, amelyek leleplezhették volna őket, amikor körülvették őket a katonák.

Hamarosan, amikor mellettük termett két magyar határőr, összefutottak az első emberekkel. Tulajdonképpen észre sem vették, hogy az őrtorony felé indultak el, ahonnan határőrök figyelték a területet, akik eléjük jöttek, hogy átvegyék, és Kiszomborra, a határmenti településre szállítsák őket, ahol feltették nekik az első kérdéseket.

A bevett eljárásnak megfelelően, mielőtt meghozták róluk a döntést, minden menekültet kihallgattak. Felszólították őket, hogy azonosítsák magukat, és mondják el, hogy miért vállalkoztak a tiltott határátlépésre, volt-e velük embercsempész, de leginkább számoljanak be részletesen a megtett útvonalról. Általában elfogadták a határsértők által felhozott indokokat, mert akkor már ismert tény volt, hogy Romániában az életszínvonal igen alacsony és a kommunista rezsim nem tartja tiszteletben az emberi jogokat.

Később a magyar határőrök által november 28-án reggel elfogott hét határsértőből csak Nadia Comăneci, George Paraschiv és Gheorghe Talpoș beszélt rövid interjúkban vagy az általuk írt könyvekben arról, hogy miként bántak velük a kiszombori őrségen a magyar hatóság emberei. Ahogy ilyen helyzetekben lenni szokott, némelyik elmesélt részlet különbözik a résztvevők lelkiállapotától és megfigyelőképességétől függően, illetve hogy mennyire kívánták eltitkolni a kínosabb részleteket. Például a csoport vezetője arra emlékezett, hogy „az őrségen a magyarok mindenkit kihallgattak, azt kérdezték, kik vagyunk, mit akarunk; a tolmács szintén egy román menekült volt”, míg Paraschiv azt állítja, hogy az őt kikérdező magyar tiszt tökéletesen beszélt románul. Nadia szerint mindenkit egyenként hallgattak ki, míg Paraschiv azt mesélte, hogy a tornászt behívták egy külön szobába, a többiek pedig együtt maradtak.

A sportoló viselkedésével kapcsolatban mind megemlítettek egy fontos részletet, ami bizonyára megváltoztatta az életüket. A magyar határőrök úgy döntöttek, hogy a csoport néhány tagját átadják a román hatóságoknak, mivel megtagadták tőlük a magyarországi tartózkodást, ám erre Nadia azonnal és meglepően reagált: kijelentette, hogy ebben az esetben ő is visszamegy velük Romániába. „Ez tetszett nekem benne, hogy ilyen egyenes volt!”7, emlékezett vissza Talpoș, a pásztor, aki valószínűleg nem is fogta fel, hogy mi lett volna vele, ha a Securitate kezére kerül.2

Abban az időben Romániában a büntető törvénykönyv szerint a tiltott határátlépés az állam biztonsága elleni cselekedetnek számított, és akit emiatt bűnösnek találtak, hat hónaptól három évig tartó szabadságvesztésre számíthatott. Talpoș embercsempészként még szigorúbb büntetést kapott volna, de nehezen hihető, hogy kibírja, amíg az ügye eljut a bíróságig, az elképzelhetetlen kínokat, amelyek a kihallgatások során várták volna, amiért segíteni mert Nadia Comăneci-nek elmenekülni az országból. Ezért aztán, bár az egykori tornász talán túlzottan is megemelte a tétet, többet lengetett be, mint amennyit a valóságban hajlandó lett volna megadni, a gesztusa mindenképpen nagyvonalú volt, és csodálatos módon elhárította a veszélyt.

Ennek a tiszteletre méltó részletnek a kivételével Nadia mindmáig nem hozta nyilvánosságra, miként is zajlott a kikérdezése a magyar határőrségen, ahogy azt sem tudjuk pontosan, hogy kikkel beszélgetett hosszabb ideig. Csak néhány lényegtelen és kisebb részletet tárt fel ebből a Levél egy fiatal tornásznőhöz című könyvében, évtizedekig megőrizve a titkot:

Az összes lehetséges határsértőt külön hallgatták ki. Amikor a rendőrök megnézték a személyimet, azonnal felajánlották, hogy maradjak Magyarországon. Híres tornász voltam, tehát nekik ez nagy fogásnak számított. Még most is elgondolkodom, hogy miért tűnhettem olyan fontosnak. A karrierem véget ért, még akkor is, ha most jó edzőnek tartanak, de mit nyújthattam volna én cserébe Magyarországnak? A csoportból ketten menedékjogot kaptak, a többiekkel viszont közölték, hogy másnap visszaadják őket a románoknak. Elkezdtek sírni.

– Nézzék – mondtam a rendőröknek – csak akkor maradok, ha az egész csoport az országukban maradhat.

Gondolkozás nélkül jöttek ki belőlem ezek a szavak, mielőtt felfogtam volna, hogy mi történik. A torna megtanított arra, hogy csapatjátékos legyek, és abban a pillanatban az útitársaim a csapattársaim voltak. Csak arra tudtam gondolni, hogy ez így nem lenne korrekt. Amikor átléptük a határt, mind ugyanazt a kockázatot vállaltuk, és úgy lenne igazságos, ha nem szakítanának szét.

– Együtt jöttünk, együtt maradunk!

Teljes meglepetésemre a rendőrök egyetértettek velem.8

George Paraschiv sokkal részletesebben írta le a kihallgatást, ahogy megmaradt az emlékezetében, megjegyezve, hogy milyen izgalomba jöttek a magyar határőrök, amikor megtudták, hogy kiről van szó:

Rágyújtok egy cigarettára, az egyik katona kínál meg, aki kíváncsian figyel minket. Nem érti, hogy miről beszélünk.

– Jó napot! – halljuk hirtelen.

Megfordulok, egy szakállas tiszt lép be, naptárral a kezében. Leül az íróasztalhoz. A katona kimegy, és becsukja az ajtót. A tiszt a fémkeretes szemüvege mögül vizslat minket. A haja rövidre nyírt, náci külsejű. Hoppá, gondolom.

A vicc az, hogy tökéletesen tud románul:

– Kérem az irataikat – mondja.

Sorra átnyújtjuk a személyinket, mindenkit alaposan végigmér. Elveszi az igazolványokat, egyenként leteszi az asztalra. Még nem nyitja ki, minket tanulmányoz. Nyomasztó a csend az irodában.

Rájövök, hogy ő lehet az őrsparancsnok. Megnézem a rangját, százados. Az életkora megfelelő, gondolom magamban.

Elkezdi a névsorolvasást: Talpoș Gheorghe feláll, leveszi a hatalmas, mulatságos kucsmáját; Biaș, Talpoș Gabriela, Talpoș Dumitru, Monica… Comăneci Nadia…!

Szünetet tart, abbahagyja az olvasást. Összehúzott, hunyorgó szemmel néz Nadiára a kissé ferde szemüvegén át, viccelni próbál:

– Azt hiszem, ez a személyi lopott. Vagy hamis? – A szája sarkában vigyor ül, mintha beismerésre várna. Örül a fogásnak!

Nadia nevetve feláll:

– Én vagyok az, a tornásznő. Román bajnok és világbajnok.

A százados arckifejezése megváltozik, elpirul, elzöldül, remegni kezd. […] Gyorsan kimegy.

Az előtérből parancsszavak hallatszanak, nem értek belőle semmit, majd hirtelen megjelenik három fegyveres katona, felsorakoznak az ajtó előtt. […]

Az órámra nézek, már negyven perce, hogy a százados kiment. […] Tompa zaj szűrődik be, egyre közelebb jön, erősödik, az a benyomásom, mintha egy tankot hoznának. Remegnek az ablakok, mindjárt kitörnek, az erős rázkódástól az asztalok elmozdulnak a helyükről, és hirtelen rájövök: ez egy nagy katonai helikopter zaja. […] Kitárul az ajtó, a katonák kivonulnak. Bejön az előbbi tiszt, akit két kifogástalan egyenruhájú tábornok követ, és fegyelmezetten még vagy nyolc civil is felsorakozik. A tiszt nélkül összesen tízen, és meg se mukkannak!

[…] Úgy tűnik, egy örökkévalóság múlva kiválik közülük egy magas, jókötésű férfi, és elindul Nadia felé. Pár pillanatig nézik egymást, aztán Nadia a nyakába ugrik, összeölelkeznek. Valamennyire tud románul. A Magyar Torna Szövetség elnöke.3 Kölcsönösen köszöntik egymást, aztán a férfi Nadiát az ajtóhoz kíséri, és mindketten elhagyják az irodát. Az ad hoc delegáció tagjai biccentenek nekünk, majd ők is kimennek.

[…] Az egyik katona a falra akaszt egy részletes térképet a román–magyar határszakaszról, ahol átjöttünk.

Ghițát, akit a vezetőnknek tartanak, kiszólítják a táblához. Olyan zavarban van, mint egy felkészületlen diák, aztán a kezébe nyomnak egy mutatópálcát. Miközben figyelek, a tiszt megkérdezi, hogy pontosan mit látott, mivel találkozott útközben, majd megkéri, hogy aprólékos részletességgel mutassa is meg a térképen. Közben ő mindent lejegyez. Ghiță rettenetesen izzad, de végül sikeresen levizsgázik, és visszamehet a helyére. A szemüveges megjelöli a mondott helyeket a térképen, ami egy katonai térkép lehet belső használatra.

[…] Kinyílik az ajtó, bejön Nadia egyedül, és vidáman mosolyogva leül mellém. Rövid szünet után a tiszt folytatja, mintha bíróságon lennénk. Felsorol néhány paragrafust Magyarország alkotmányából.

Kezdem érteni, hogy mit akar mondani, elönt az izgalom. Tagoltan kezdi: Talpoș Gheorghe, Talpoș Dumitru, Talpoș Gabriela, Biaș, az ilyen meg ilyen számú paragrafus értelmében önöket át kell adnunk a román hatóságnak.

Elsápadok, Nadiára nézek, ő rám. Monica is néz. Nadia hirtelen felpattan:

– Ha így döntöttek, akkor mind visszamegyünk. Egyformán szenvedtünk, és a következményeket is együtt viseljük – mondja határozottan.

A tiszt csodálkozva pillant rá, majd nyugodt arccal kimegy. Várjuk az ítéletet. Csend telepszik ránk, van, aki sír, én is fontolóra veszem a másik lehetőséget. Nadiára nézek, tudtam, hogy emelni fogja a tétet, volt még egy adu a kezében.

Nyílik az ajtó, belép a magyar tiszt. Egy halom iratot tart a kezében. Kiosztja nekünk az űrlapokat, kitöltjük. Aztán megkapjuk az ideiglenes igazolványokat, ott helyben ő maga pecsételi le. Mind együtt maradunk, azt hiszem, nagy lehetőséget kaptunk.9

Annak ellenére, hogy a magyar hatóságok elfogták őket, és komolyan aggódhattak a sorsuk miatt, a politikai kontextus kedvező volt a disszidensek számára. 1989-ben vészesen megnőtt az illegális határátlépések száma, ami Románia és Magyarország között körülbelül 19 ezer személyt jelentett10, olyan emberekről volt szó, akik nem csupán a szabadságukat, de az életüket is kockára tették. A jelenség elhárítása érdekében kétoldalú tárgyalások folytak a két ország között a határrendészet szabályozásáról, az utolsó megállapodást 1983-ban írták alá és 1986-ban hagyta jóvá a törvényhozás. Romániának és nem Magyarországnak állt érdekében, hogy áthatolhatatlan legyen az országhatára, mivel a menekülők kizárólag román állampolgárok voltak. Ezért a határt a két ország között tulajdonképpen a román katonaság őrizte, miközben a magyar határőrök csak a határzónát figyelték, nem a tényleges országhatárt.

A határrendészeti szabályozásra vonatkozó egyezmény egyebek mellett azt is tartalmazta, hogy a két ország „kölcsönösen tájékoztatja egymást az illegális határátlépésekről, és a határsértő személyek elfogásáról”, és az elfogott illegális határátlépőket „a legrövidebb időn, legkésőbb 48 órán belül” visszaküldik.11 Valójában a magyaroknak a ratifikálás előtt sem állt szándékában tiszteletben tartani a megállapodást, még akkor sem, ha ezzel megszegtek bizonyos nemzetközi jogi normákat, ami komoly következményekkel járhatott volna, mivel az egyezményt a pacta sunt servanda4 elv vezérelte. Ezt bizonyítja egy szigorúan bizalmas minősítésű dokumentum, a Magyar Belügyminisztérium 1985 júliusában kibocsátott 0001/1985. számú körlevele, amelyben kijelentik, hogy „a Magyarország területén elfogott román állampolgárokat, akik tiltott határátlépést követtek el a közös határon, csakis a román hatóságok külön felszólítására és lassított ütemben kell visszaküldeni.”12

Az okok, amiért Magyarországnak nem állt szándékában drasztikus módszereket alkalmazni a Romániából érkező „határsértőkkel” szemben, politikai indíttatásúak voltak. A két országban akkor kommunista rendszer volt hatalmon, de a kapcsolatuk már régóta nem volt „testvéri”, ami tovább romlott, és a nyolcvanas évek végére elérte a mélypontot. Ezt a tényt aggodalommal figyelték a szocialista táboron belül és kívül is. Nem utolsósorban azért, mert Románia és Magyarország különbözőképpen viszonyult a Szovjetunióhoz, a szovjet–magyar kapcsolatok nagyon jók, míg a szovjet–román kapcsolatok igen rosszak voltak.13

Budapest, Bukaresttel ellentétben, nagyon gyorsan alkalmazkodott a Mihail Gorbacsov kezdeményezte szovjet reformfolyamathoz, amelynek politikai, gazdasági és társadalmi célkitűzése „az emberarcú kommunizmus” megmentése volt. A propaganda terén Magyarország valódi offenzívát indított, hogy demonstrálja Erdélynek a magyarsághoz való tartozását, ugyanakkor számos intézkedéssel támogatta a romániai magyar közösséget, amely véleménye szerint a kulturális identitáshoz való jogok korlátozása miatt szenvedett.

Bukarestben a Magyarország ellen felhozott vádak ugyanolyan kemények voltak, mivel szerintük azok a reformok, amelyekhez a budapesti kormány is csatlakozott, megengedhetetlenek a szocialista rendszerben, az erdélyi magyar közösséggel kapcsolatos magatartás pedig súlyos beavatkozást jelent az ország belügyeibe. De Romániát Nicolae Ceaușescu, egy hitelét vesztett diktátor irányította, aki megrekedt „a sokoldalúan fejlett szocialista társadalom” tervében, és nemzetközileg teljesen elszigetelődött. A magyar politikusok joggal gondolták, hogy Magyarország és Románia kapcsolatának normalizálása addig teljességgel lehetetlen, amíg az országot Ceaușescu kormányozza.

Természetesen a magyar nemzetiségű román állampolgárok kedvezményes bánásmódban részesültek Magyarországon. A határsértők között ők voltak legtöbben, és Magyarországra érve úgy érezték, megmenekültek, mert politikai menedékjogot, tartózkodási engedélyt kaptak, vagy folytathatták útjukat Nyugatra, ha megszerezték a szükséges iratokat. Egyébként a 0001/1985. számú körlevelet a magyar nemzetiségű román állampolgárok megsegítése érdekében fogalmazták meg, függetlenül attól, hogy milyen módon kerültek Magyarországra, illegálisan vagy érvényes iratokkal. Ez a tény már a szigorúan titkos dokumentum címéből is kiolvasható, amelyben burkoltan megemlítik, hogy az eljárásokat „bizonyos” román állampolgárok esetében kell alkalmazni. A szóbeli eligazításokban az erdélyi magyarokról volt szó, de nemsokára az eljárást kiterjesztették a románokra is.

Viszont nem általános szabályként. Némelyik román nemzetiségű „határsértőt” később is visszaadtak a két ország közötti egyezmény értelmében. Nem tudni a pontos számukat, de úgy gondoljuk, hogy 1989-ben a disszidálók létszámához képest ezeknek a száma elenyésző volt.5 Az iratokban feltüntetett indokok igen különbözőek, némelyik egyáltalán nem súlyos, például a menekült nem beszéli a magyar nyelvet, nincsenek rokonai Magyarországon, tehát nem tudná eltartani magát az országban, csak kalandvágyból lépte át a határt, büntetett előéletű stb.14 Sokszor meg sem indokolták, ám abban az esetben, ha a románokkal kapcsolatban felmerült a gyanú, hogy a Securitate besúgói, akkor a visszatoloncolás gyorsított eljárással és minden magyarázat nélkül megtörtént.

Nadia Comăneci és kísérői esetében senki sem hivatkozhatott a magyar etnikumúak előnyeire, mert mind románok voltak. Igaz, hogy a magyar hatóságok egyszer elhíresztelték, hogy a tornász tulajdonképpen erdélyi és magyar származású, csak a kommunista rendszer románosította a nevét Kemenes Annából Nadia Comăneci-re. Azonban ennek a vélekedésnek, ami egyébként azt az elméletet kívánta alátámasztani, miszerint a romániai magyarságot megfosztják nemzetiségétől, nem volt semmi alapja, nem is volt meggyőző, még 1976-ban találták ki, amikor a tornászlány nemzetközi hírnévre tett szert, a magyar szomszédok bánatára.6

A magyar határőrség jelentéseinek vizsgálata nélkül nehéz megállapítani, hogy miért született olyan döntés, hogy a hét határsértő közül csak néhányan maradhatnának Magyarországon. Arra is gondolhatunk, hogy például Gheorghe Talpoșnak meg kellett volna fizetnie az embercsempészés vétkéért, Aurel Biaș pedig visszaesőnek számított, mivel néhány évvel korábban már elfogták tiltott határátlépésért Románia és Jugoszlávia között.

Arról sincsenek részletek, hogyan zajlott le Nadia Comăneci kihallgatása – valójában baráti beszélgetés –, amelynek során a magyar politikusoknak és titkosszolgálati tiszteknek a szükséges tartózkodási engedélynél többet is fel kellett ajánlaniuk, hogy letelepedjen az országban. Mindezt néhány órával később be is jelentették, amikor Schmitt Pál, a Magyar Olimpiai Bizottság elnöke azt nyilatkozta a sajtónak, hogy Nadia Comăneci-t szívesen látják Magyarországon, és ha az a terve, hogy az országban marad, akkor az általa vezetett intézmény ehhez minden segítséget megad neki. Nem sokkal ezután a magyar hatóságoktól szerzett értesülések alapján a magyar újságírók is megfogalmazták az első híradásokat, amelyekből az derült ki, hogy Nadia a beszélgetés alatt arról panaszkodott, hogy Romániában mellőzöttnek érezte magát, és megfosztották az utazás lehetőségétől, hogy folytathassa a nemzetközi karrierjét. Ezért lemondott a bukaresti anyagi biztonságáról, inkább a szabadságot választotta.

Érdemes megemlíteni, hogy némely szemtanú szerint a Nadiával folytatott beszélgetés egy részét felvették videóra. A csapat tagjait, akik a felvételt készítették, a határőrök riporterekként mutatták be, de úgy véljük, hogy ők az állambiztonsági szolgálat tisztjei voltak.15 A dokumentált anyagot a magyar hatóságok máig nem hozták nyilvánosságra, és valószínűleg még mindig Magyarország valamelyik titkosított irattárában található.

A hét határsértő fogva tartása és kihallgatása csak pár órát tartott, a határőrök végül mindenkinek megadták az ideiglenes tartózkodási engedélyt, majd mindenféle korlátozás nélkül szabadon távozhattak, sőt a kiszombori őrség kocsijával elvitték őket a település központjában található buszállomásra. Onnan kíséret nélkül Szegedre utaztak, a belügyminisztérium ottani Menekültügyi Hivatalába – ahogy azt a határőrök ajánlották –, ahol hivatalosan kérték, hogy belépjenek az országba és annak területén tartózkodjanak, nyilvántartásba vették őket, ismét válaszoltak az összes menedékjogot kérelmezőnek feltett kérdésekre, majd szállás- és élelmiszerjegyeket kaptak. Magyarországon az első éjszakát a szegedi Royal Hotelben töltötték, a hatóságok itt bocsátottak egy szobát a menekültek rendelkezésére. Az előcsarnokban, a bárban, a vendéglőben és a szálloda környékén a magyar belügyminisztérium titkosszolgálatának III/III-as ügyosztálya7 ügynököket helyezett el. Mellettük ott voltak újságírók, akik első kézből szerezték az értesülésüket arról, hogy a híres tornásznő Szegeden van, és keresték az alkalmat, hogy találkozhassanak vele. A magyar hatóságok akkor egyelőre még semmit sem mondtak hivatalosan az ügy kapcsán.

November 29-én reggel 8-kor mondta be a hírt a Kossuth Rádió. A két ország közötti feszült politikai játszmában Magyarország határozottan demonstrálta, hogy még a híres román személyiségek sem képesek elviselni Ceaușescu diktatúráját, és az életük kockáztatásával is kifejezik a rendszer és annak vezetője elleni nemtetszésüket:

A volt világbajnok Magyarországra menekült.

Tegnap Nadia Comăneci politikai menedékjogot kért Magyarországon. Kedden reggel hat órakor hat másik személlyel együtt Kiszombornál tiltott határátlépéssel érkezett meg magyar területre. A nyilatkozataik szerint egy román férfi vezetésével lépték át a határt. A határátkelést előre eltervezték. A volt olimpiai bajnok hátra hagyva szépen berendezett lakását, kocsiját a jobb életet és a szabadságot választotta. Azt sérelmezte, hogy bár rengeteg külföldi ajánlatot kapott, sehová sem engedélyezték az utazását, hogy edzői tevékenységet folytasson. Egyáltalán nem utazhatott külföldre, és az utóbbi években Magyarországra sem jöhetett. A kíváncsi magyar határőrök Pacepa8 könyvére hivatkozva megkérdezték tőle, igaz-e, hogy kapcsolata volt Ceaușescu fiával. Nadia ezt tagadta.16

A magyar hatóságok által kiadott információk olyan sebességgel terjedtek, amilyenre senki sem számított. Ugyanaz a hír terjedt el különböző formában, mert újabb részletekhez nem juthattak az újságírók. A Magyar Távirati Iroda (MTI) azzal a szenzációs megállapítással indított, hogy „minden idők legnagyobb és legismertebb tornásznője” elmenekült Romániából, és jelenleg Magyarországon tartózkodik. A Magyar Nemzet megelégedéssel adta hírül, hogy „Comăneci is elmenekült”, míg a magyar televízió a november 29-ei híradásokban továbbgörgette a témát, estefelé szárnyra kaptak az első valótlanságok is a szegedi tudósító anyagán keresztül, aki többek között kijelentette, hogy Nadiának voltak már hasonló kísérletei, megpróbált az Egyesült Államokban maradni, de a Securitate akkor akarata ellenére hazavitte.

Románia híres tornásznőjének menekülését a nemzetközi sajtó is felkapta, az MTI újságírói nem győztek válaszolni a kollégáiknak a világ minden tájáról érkező telefonhívások kapcsán, de ők sem tudtak többet mondani annál, hogy „Nadia a szabadságot választotta”. A Deutsche Welle, a BBC, a Le Monde, az Agence France-Press (AFP), az amerikai tévécsatornák, az ABC, a CBS és NBC, a New York Times és a Washington Post csak néhány példa az óriási érdeklődésre, mert a hír valóban eljutott a világ minden sarkába. Brazíliától Kanadáig, Egyiptomtól a Közel-Keletig, Jugoszláviától Svédországig, egyetlen közepes vagy kisebb hírügynökség sem kerülhette meg ezt a szenzációt, még a Szovjetunióban lévők sem. A TASSZ is átvette a hírt az MTI-től, és a következő napokban követte a példáját némelyik újság is, mint a Trud, a Szocijaliszticskaja Indusztria vagy a Szovjetszkij Szport.

Anélkül, hogy akár egyetlen interjút adott volna, a propaganda szempontjából Nadia jelentette az első csapást. Már a gesztus, az országból való szökése is végzetes volt Nicolae Ceaușescu rendszerére, amelyet az egész világ sajtója a lehető legsötétebb színekben tüntetett fel, mert annak zsarnoksága még az ottani kiváltságos személyek számára is elviselhetetlen.

A Libération például december elsején azt írta, hogy a tornásznő saját hazájának foglya volt, és a menekülése valóságos csapás a kommunista rendszerre, ráadásul kifejezetten sértésnek tekinthető, hogy pont abba a szomszédos országba menekült, amellyel Romániának hagyományosan feszült a viszonya. A New York Times és a Washington Post a címoldalon hozta a tornásznő fotóit, olyan címek mellett, mint „Nadia a szabadságot választotta” vagy „Nadia legújabb rendkívüli ugrása: a szabadságba”. Némelyik kanadai televízió és rádió azt is hírül adta, hogy országa kész politikai menedékjogot adni a tornásznőnek, míg a varsói rádió bemondta, hogy a „Romániában fennálló különleges helyzet” késztette a sportolónőt erre a kétségbeesett és veszélyes lépésre. A spanyol lapok cikkei, mint például az ABC-ben megjelentek, politikailag nagyon vészjóslók voltak, a londoni Timesban lehozott nyilatkozatában William Waldergrave, a brit kabinet külügyminiszter-helyettese kijelentette, hogy „minden eszközzel nyomást kell gyakorolni a román kormányra az emberi jogok megsértése miatt”, továbbá Paul Flynn munkáspárti képviselő arról értesítette a BBC-t, hogy felkérte a kabinetet, hogy „a rádióadók felhasználásával indítson páneurópai keresztes hadjáratot, és nemzetközi nyomás segítségével támogassa és bátorítsa a románokat a demokrácia felé vezető útjukon”.

Mindenki Nadia Comăneci-t kereste, de nem találták meg, ahogy a hat útitárs is eltűnt szem elől, amitől a drámai menekülés epizódja újabb és sokkal szenzációsabb dimenziókat kapott. A hotel alkalmazottjai azt nyilatkozták a United Press International (UPI) nemzetközi hírügynökség újságíróinak, hogy a sportolónő annak ellenére, hogy az iratait a szállodában hagyta, november 29-én reggel hat körül távozott, nagy csomaggal szállt be egy bécsi rendszámú kocsiba. A budapesti belügyminisztérium szóvivője megerősítette, hogy Nadia elhagyta a szegedi szállodát, és ismeretlen helyre távozott, valószínűleg Ausztriába. A hatóságok szerint december 2-án kellett jelentkeznie a rendőrségen, mivel a vízuma csak három napig volt érvényes – eközben szabadon utazhatott az országban –, viszont már senki sem számított arra, hogy Magyarországon tartózkodik. Az osztrák illetékesek azt nyilatkozták, hogy amennyiben a tornásznő Ausztria felé tart, viszont nincs érvényes útlevele, akkor nem lépheti át a határt.17

A svájci sajtó is átvette azokat a pletykákat, amelyek arról szóltak, hogy Comăneci megérkezett Bernbe, és az amerikai követségen kapott menedéket. Úgy tűnik, hogy ezek a pontatlan híresztelések Teodora Ungureanutól, Románia másik neves tornásznőjétől származtak, aki abban az időben Franciaországban, Grenoble-ban élt. Az AFP szerint ő nyilatkozta a francia sajtónak, hogy kolléganője Svájcban tartózkodik, és azt állította, hogy beszélt vele telefonon, melynek során Nadia kijelentette, hogy Magyarországról az Egyesült Államokba kíván menni.9 „A barátnőm. Tíz évig együtt voltunk. Nagyrészt neki köszönhetem az 1976-ban Montrealban szerzett ezüstérmemet, amit csapatban nyertünk. Nagyon aggódom miatta. Miután elhatározta, hogy befejezi a tornászpályafutását, gyakorlatilag nem lépte át Románia határát. Ha úgy döntött, hogy elhagyja az országot, azt nem érzelmi okok miatt tette, és nem is azért, mert beleszeretett egy amerikaiba. Gondjai voltak az országban, azért ment el”, tette hozzá Teodora Ungureanu, aki a Romániában élő családjával szembeni megtorlásoktól tartva kerülte a további politikai indíttatású nyilatkozatokat.

November 30-án 15 óra körül Michael Torff, a berni amerikai diplomáciai képviselet sajtófőnöke a követséget folyamatosan hívogató újságírók érdeklődésére cáfolta a hírt,18 míg Margaret Tutwiler, a külügyminisztérium szóvivője szükségesnek tartotta tisztázni, hogy addig a pillanatig a román tornásznőnek „semmilyen kapcsolatfelvétele nem volt a kormány hivatalos képviselőivel a nagykövetségek révén”. Az UPI amerikai újságírói még I. Mihály királyt is felhívták, akit a kommunista rezsim üldözött el 1947-ben az országból, és Svájcban élt száműzetésben. Neki természetesen semmilyen értesülése nem volt Nadia Comăneci kapcsán, viszont fontosnak tartotta üdvözölni a sportolónő bátor lépését, illetve kijelentette, hogy aggódik az életéért, és remélte, hogy biztonságban van,19 míg Anna királyné a France-Presse hírügynökségnek kifejezte „a királyi család örömét, hogy Nadia Comăneci-nek sikerült megszöknie a román Gulagról”.

November 30-tól, csütörtöktől kezdve Nadia eltűnésének ügye a „fake news” jelenségnek köszönhetően még nagyobb teret kapott, a lapok előszeretettel foglalkoztak azzal, hogy a tornásznő életveszélyben van, mert a román politikai rendőrség vadászik rá. A Radio France Info már november 29-én este magyar értesülésekre támaszkodva bejelentette, hogy „a román Securitate mozgósította minden magyarországi erőforrását, hogy visszaszerezze Nadia Comăneci-t”. A Tribune de Genève újságírói úgy vélték, hogy a sportolónőt „a román Securitate meg is ölheti”, a Le Figaro munkatársai pedig újra felmelegítették a már kitárgyalt témát, miszerint régebben már volt egy szökési kísérlete, de a Securitate elfogta, és maga Nicu Ceaușescu, a diktátor fia kínozta meg, ám azért azt a lap elismerte, hogy „nehéz az igazságot megkülönböztetni a rengeteg Nadia körül keringő pletykától”. Hasonló hírek a Washington Postban is megjelentek, egy december elsejei cikkben amerikai újságírók már azt közölték, „hogy a román ügynökök elrabolták, és visszavitték Romániába”.

Természetesen a médiafelhajtásból Nagy-Britannia bulvárlapjainak is profitálniuk kellett, így olyan szenzációhajhász címekkel jelentek meg a cikkeik, mint „Az emberrablók csapata Nadia nyomában jár” és „Vagy hazatérsz, vagy meghalsz”. Azonban pénteken, december elsején az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériuma bejelentette, hogy Nadia Comăneci megkapta a menekültstátuszt, mert beutazási vízumot kért a bécsi amerikai nagykövetségen, amit már jóvá is hagytak, így úton van New York felé, ekkor a Nadia visszavitelével megbízott román ügynökökkel kapcsolatos riasztó hírek csodával határos módon eltűntek. Bár az is igaz, hogy maga Nadia volt az, aki melegen tartotta még pár napig a témát, amikor először adott interjút a brit sajtónak, és a The Mail on Sunday újságírói előtt beismerte, hogy tart a Securitatétól: „If they can, they will try to get me back to Romania. […] They don’t want Nadia Comăneci in the West.“10

Néhány órával később, december elsején este (romániai idő szerint december 2-án reggel) a Pan Am gépe, amelyen Nadia is utazott, sikeresen landolt a New York-i Kennedy repülőtéren. A diplomáciai biztonsági szolgálat (Diplomatic Security Service) két ügynöke fogadta, az ő feladatuk volt megvédeni, amíg fel nem száll a következő gépre, átesik a vámvizsgálaton és bevezetik a reptér konferenciatermébe. Amióta belevágott ebbe a kalandba, most először találkozott a sajtó munkatársaival. Néhány száz türelmetlen újságíró várta ott, hogy eláraszthassák a kérdéseikkel azon a rövid sajtótájékoztatón, amely a sportolónő szerint – ezt ma is így gondolja – nem sikerült túl jól:

Amikor a repülő leszállt az amerikai J. F. Kennedy repülőtéren, egy zsúfolásig telt konferenciateremben vártak rám az újságírók. Tízórás repülés után, a vámvizsgálat után elvonszoltak a sajtótájékoztatóra. Mellettem Constantinnal és a legjobb angol nyelvtudásommal (ami nem volt valami fényes) azt mondtam az újságíróknak, hogy tudom, hogy az élet más lesz az Egyesült Államokban, hiszen „már kétszer voltam Amerikában, tudom, hogyan élnek itt”. Ha most visszanézek, ez a megállapítás nyelvtanilag nem helytelen, viszont rendkívül naiv. Amikor megkérdezték, hogy fogja érezni magát a román kormány a távozásom után, azt feleltem: „Ez nem az én gondom.”

Ezen kijelentések miatt kezdett zuhanni a népszerűségem sok amerikai szemében. Hidegnek és nyersnek tartottak. De gondolj bele, hátat fordítottam a hazámnak, magam mögött hagytam mindent, amit szerettem. Sárban, vízben lépkedtem, fagyos mezőkön kúsztam, szögesdrótokon vergődtem át, és végig attól rettegtem, hogy hátba lőnek. Menedéket kértem Magyarországon, aztán Ausztriában, tíz órát repültem valaki mellett, akit alig ismertem, miközben átgondoltam az életemet, amelyről ismét nem állt hatalmamban dönteni. És akkor az volt a hab a tortán, hogy betuszkoltak egy kíváncsi újságírókkal és fényképezőgépekkel zsúfolásig telt terembe. Egész egyszerűen sokkos állapotban voltam.20

Akkor valóban sok kérdés maradt válasz nélkül, és némelyik választ nem tartották kielégítőnek. De abban a pillanatban nem kritizálták, az újságírók talán arra gondoltak, hogy valószínűleg lesznek még sajtótájékoztatók a szabad világba frissen érkezett sportolónővel. Az, hogy ügyetlenül fejezte ki magát angolul, újabb kommunikációs akadályt jelentett, de elnézték neki, sőt, úgy vélték, tűrhetően beszéli a nyelvet. Arra is felfigyeltek, hogy mennyire fáradt, bár ezt őszinte mosollyal próbálta leplezni, ugyanakkor senki sem mert rosszmájú megjegyzéseket fűzni a napok óta viselt szerény öltözetéhez.

Nadia sajtótájékoztatója rendkívül rövid volt: „Csak néhány szót szeretnék mondani. Boldog vagyok, hogy eljutottam Amerikába, már régóta vágytam erre. De mostanáig senki sem volt, aki támogatott volna ebben. Ő a barátom, aki segített eljutni ide – a mögötte álló férfira pillantott –, szeretném megköszönni neki.” Sebezhetőnek tűnt, és a rázúduló kérdések, amelyekkel szembesülnie kellett, még feltűnőbbé tették az állapotát:

– Nadia Comăneci, mióta tervezte, hogy elhagyja Romániát?

– Évek óta.

– Mi volt a kiváltó oka az eljövetelének?

– Szabadon akartam élni.

– Talán a kelet-európai események miatt jött el, mert elégedetlen volt, hogy Romániában semmi sem történik?

– Igen is, meg nem is, de nem feltétlenül. Én akartam ezt. Személyes döntés volt.

– New Yorkból hová megy?

– Még nem tudom.

Ez csak néhány példa a kérdésekből, amiket nekiszegeztek. Viszont ahogy Nadia is megjegyzi a könyvében, a hallgatóság meglehetősen csalódott volt, különösen a vége felé, amikor arra kérték, mondjon valamit arról, hogy milyen hatása lesz a szökésének a Ceaușescu-féle rendszerre, ő meg csak annyit válaszolt, „It’s not my business“, majd románul és angolul is elismételte – „Ez nem rám tartozik. It’s not my business” –, mintha így akarná nyomatékosan hangsúlyozni, hogy nem akar politikai kérdéseket érinteni. Az újságírók joggal számítottak arra, hogy Nadia valóságos vádbeszédet intéz a romániai kommunista rendszer és Nicolae Ceaușescu ellen, mivel általuk a világ egész színpadát tárgyalóteremként kínálták fel. Ilyen szempontból a válasza kiábrándító volt. Még ha első hallásra diplomatikusnak tűnt is, valójában egyrészt tájékozatlanságról, másrészt érzéketlenségről árulkodott a hazájában szenvedő románokkal szemben.

Kétségtelenül voltak enyhítő körülmények. A sokkos állapota és a tény, hogy nem beszélt olyan folyékonyan angolul, hogy könnyedén alá tudja támasztani az érveit, amit később ő maga is felemlegetett. Ehhez még hozzátehetjük a jogos félelmét, hogy kritikus politikai nézeteinek hangoztatása csak növeli az országban maradt családtagjaira leselkedő veszélyt. Ugyanakkor attól is tartott, hogy némelyik újságíró a Nicu Ceaușescuhoz fűződő viszonyát is firtathatja – éppen elég cikkben hozták már fel magánéletének ezt a vonatkozását –, ami megkérdőjelezhette volna a hitelességét, hiszen kénytelen lett volna még visszafogottabban nyilatkozni a Ceaușescu családdal kapcsolatos megjegyzésekről.

A Nadia által e tekintetben hagyott űrt mások tömték be, mivel az újságírók, hogy eljussanak az általuk vágyott kategorikus állásponthoz, más román menekültekkel is felvették a kapcsolatot, akik együtt dolgoztak a tornásznővel, vagy a szűk környezetéhez tartoztak. Ilyen volt Károlyi Béla, a régi edzője, és Pozsár Géza, az olimpiai román tornászcsapat koreográfusa, akik 1981-ben disszidáltak az Egyesült Államokba. Mindketten interjút adtak az Amerika Hangja rádiónak egy elég kritikus hangvételű műsorban, amelyre Bukarestben is felfigyeltek. Pozsár például elmondta a kérdezőknek, hogy véleménye szerint „Nadia távozása Romániából az egész világ figyelmét felhívja a [Ceaușescu] rendszer kegyetlenségére és az ország ellentmondásaira”, míg Károlyi Béla ugyanott kifejtette, hogy a tornász menekülése kellemetlen helyzetbe hozta Nicolae Ceaușescut: „Régebben az olyan személyiségek távozásának, mint Pacepa, inkább politikai vetülete volt, de abban a pillanatban, ha egy sportoló megy el, olyasvalaki, akit nemcsak az elnök családja bálványoz, hanem az egész ország, akkor szerintem ez a tény nagyon kellemetlenül érinti, egyben jelez valamit, amit tulajdonképpen egész Európában jeleznek már, hogy az emberek demokráciára és szabadságra vágynak.”21

Jegyzetek

1Cristian Timofte: „Cenzúrázott dossziék. A Nadia művelet. Nadia Comăneci szökése Romániából (II)”. In Monitorul, elérhető a következő online címen: http://monitorulneamt.ro/dosare-cenzurate-operathiunea-nadia-fuga-Nadiacomaneci-din-romania-ii/ (hozzáférés 2020. február 3-tól).

2George Paraschiv: Primăvară în decembrie (Decemberi tavasz). Ad Literam Kiadó, Bukarest, 2010, 31. o.

3Nadia Comăneci: Scrisori către o tânără gimnastă (Levél egy fiatal tornásznőhöz), második kiadás, Humanitas Kiadó, Bukarest, 2012, 161. o.

4 Uo., 162. o.

5Marius Tucă – Irina Cristea: „Pașaport spre o viață liberă” (Útlevél a szabad világba). Jurnalul. Elérhető a következő címen: a https://jurnalul.antena3.ro/scinteia/special/ pasaport-spre-o viata-libera-528703.html (letöltve 2020. február 3-án)

6 George Paraschiv, id. mű., 33–34. o.

7 Cristian Timofte, id. cikk.

8Nadia Comăneci, id. mű., 163–164. o.

9 George Paraschiv, id. mű., 39–44. o.

10 Sajnos a mai napig nincsenek véglegesnek tekinthető, a terület feltárására szakosodott kutatók által elfogadott statisztikák a „határsértőkről”. Az archívumban talált adatok nem tekinthetők valódiaknak, mivel a határőröknek a határőrségekről küldött jelentései hiányosak, vagy több határsértést a kényszerintézkedésektől tartva nem is jelentettek. A tiltott határátlépések során eltűnt személyeket szintén nem tüntették fel a statisztikákban. Viszont köztudott, hogy a nyolcvanas években riasztóan megnőtt Románia és Magyarország között a tiltott határátkelések száma. Például 1987-ben még 1000 alatt volt az esetek száma, 1988-ra ez a szám 7182-re emelkedett, míg 1989-re elérte a 19 006-ot. Lásd: Nagy József: A területi települések tevékenységének, megszervezésének és a határmenti rendőrség létszámának fejlesztése 1958 és 1989 között, doktori disszertáció, Budapest, 2000, 211. o., idézte Horváth Pál és dr. Sallai János: „Román állampolgárok Nyugat-Európába szivárgása Magyarország segítségével 1985–1989 között”, elérhető a következő online címen a http://horvathpal.com/wp-content/uploads/2020/02/evaporare.pdf (letöltve 2020. február 15-én); Marina Constantinoiu, Deak István: „Határsértők. Hogyan menekültek a románok a kommunizmusból, és kik szegték a szárnyukat”, 2016. március 12. – Mișcarea de rezistență weboldalon megjelent cikk, elérhető a következő online címen: http://miscarea-derezistenta.ro/frontieristii/frontieristii-comunism-romania26432.html (letöltve 2020. február 15-én).

11 Lásd: Brândușa Armanca: Frontieriștii. Istoria recentă în mass-media. (Magyarul is megjelent: Közelmúlt a médiában. Határesetek a szögesdróton címmel. Irodalmi Jelen Könyvek, Concord Media, Arad, 2011) Curtea Veche Kiadó, Bukarest, 2011.

12 Paul Horváth, Dr. Sallai János, id. mű.

13 Lásd: Alexandru Ghișa: „România și Ungaria în ultimii ani ai Războiului Rece (1987–1989)” [(Románia és Magyarország a hidegháború utolsó éveiben (1987–1989), Laurențiu Constantiniu (témav.)]. In memoriam acad. Florin Constantiniu. Smerenie. Pasiune. Credință (Florin Constantiniu akadémikus emlékére. Alázat. Szenvedély. Hit). Enciclopedică Kiadó, Bukarest, 2013.

14 Lásd a tiltott határátkelés leírását Oláh Roland: „Aspecte socio-demografice privind transfugii români arestați de grănicerii maghiari în anul 1987“, (Szociális-demográfiai adatok a magyar határőrök által letartóztatott román határsértőkről 1987-ben) című cikkében, megjelent a Crisia XLVII, 2017. számában, 189–197 o. elérhető a következő online címen: https://crisia. mtariicrisurilor.ro/pdf/2017/R%20Olah. pdf (letöltve 2020. február 20-án).

15 Az információt Maria Balea és Alexandru Ciucă szemtanúk közölték, akik mindketten jelen voltak, amikor a videófelvételt készítő csapat megérkezett. Maria Balea állítása szerint „amíg 1989. 11. 28-án a magyar határőrségen voltunk, 10:00 órakor jöttek interjút készíteni Nadiával, és lefilmezni őt”, míg Alexandru Ciucă kijelentette, hogy „körülbelül 20-30 perc múlva jött egy hattagú tévés csapat, kamerával, mikrofonokkal és kábelekkel, hogy interjút készítsenek Nadia Comăneci-csel, ami kábé 30-45 percig tartott, ők fordították le magyarra a Nadia Comăneci-nek feltett kérdéseket”, Maria Balea megjegyezte, hogy nem tudja, mit nyilatkozott Nadia Comăneci az interjúban, mert az angolul folyt. (ACNSAS, Dokumentációs osztály, 13346. számú dosszié, 25. köt., 139., 156., 158. o.)

16 Uo., 5. o.

17 The Daily Egyptian, 1989. december 1., 75. köt. 252. sz. Elérhető a következő online címen: https://opensiuc.lib.iu.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1000&context=de_December 1989 (2020. február 20-tól).

18 1989. november 30-án délután az MTI által kiadott közlemény, elérhető a következő címen: https://rendszervaltas.mti.hu/Pages/News.aspx?se=1&wo=nadia&sd=19890101&ed=19901231&sp=0&ni=230053&ty=1 (2020. február 20-tól)

19 1989. december elsején reggel az MTI által kiadott közlemény, elérhető a következő online címen: https://rendszervaltas.mti.hu/Pages/News.aspx?se=1&wo=nadia&sd=19890101&ed=19901231&sp=0&ni=222571&ty=1 (2020. február 20-tól)

20 Nadia Comăneci, id. mű., 171–172. o.

21 Lásd a külföldi sajtó részletes szemléjét a Securitate által: ACNSAS, Dokumentációs részleg, 13346. számú dosszié, 24. köt., 25–106. o. Ugyanakkor a témát Florian Banu is feldolgozta: „1989. november – Nadia Comăneci távozása Romániából: a Ceaușescu-rezsimre mért utolsó csapás”. Cosmin Budeancă, Florentin Olteanu (ed.) által jegyzett: Sfârșitul regimurilor comuniste. Cauze, desfășurare și consecințe (A kommunista rendszer vége, Okok, folyamata és következményei). Kommunizmus Bűneit Kutató Intézet és Román Száműzöttek Emlékére, a Fogaras-vidéke Antikommunista Ellenállás Emlékére, Argonaut Kiadó, Kolozsvár, 2011, 80–99. o.

Magyarázó jegyzetek

1 Triplex Confinium (latin) – hármashatár, Románia területének legnyugatibb része a Temes megyei Beba Veche helységnél, ahol Románia, Magyarország és Szerbia határai találkoznak. 1920-ban háromoldalú határkővel jelölték, amelyen feltüntették a három szomszédos ország címerét.

2 Az Állambiztonsági Főigazgatóság (1972-től Állambiztonsági Igazgatóságok) más néven a Securitate, a kommunista rendszer legfontosabb és legerősebb titkosszolgálata volt Romániában 1948 és 1989 között.

3 Nadia Comăneci szerint Schmitt Pál, a Magyar Olimpiai Bizottság akkori elnöke később elmondta neki, hogy a határhoz küldött valakit, hogy fogadja őt és felajánlja a segítségét.

4 Az egyezményeket tiszteletben kell tartani (latin).

5 Oláh Roland részletes kutatást folytatott a témával kapcsolatban a romániai és külföldi levéltárakban, mostanáig 614 olyan személyt azonosított, akit 1989-ben a magyar hatóságok átadtak a román határőröknek.

6 1976 nyarán, rögtön a montreali olimpia után, amikor Nadia Comăneci hírneve hirtelen az egekbe szökött, több cikk is napvilágot látott a nemzetközi sajtóban a tornásznő származását firtatva, megállapítva, hogy a valódi neve Kemenes Anna, a családja erdélyi és magyar nemzetiségű. Az újságcikkek szerint „a név és születési hely megváltoztatását a román hatóságok találták ki, mint más esetekben is, azzal az előre megfontolt szándékkal, hogy az országban a román nemzetből kivonják a magyar elemet.” Az erről szóló információkat folyamatosan figyelték és elemezték a Securitate különböző jelentéseiben, majd megállapították, hogy a Magyarországról indított kampány célja annak „leleplezése, hogy Erdélyben a román hatóságok rendszeresen megfosztják nemzetiségüktől a magyarokat”. Bár ezek elég egyszerű és könnyen cáfolható felvetések voltak, semmilyen hivatalos tiltakozás nem történt a román fél részéről. (A Securitate Irattárát Vizsgáló Országos Bizottság Levéltára – ACNSAS, SIE fond, 31452. számú dosszié, 2. köt., 234. o.)

7 1989-ben III/III-as ügyosztály volt a magyar titkosszolgálat rövidített neve. A III. Állambiztonsági Főcsoportfőnökség a Belügyminisztérium hatáskörébe tartozott, és ezen belül tevékenykedett a III/I-es ügyosztály, amely a hírszerzéssel, a III/II-es a kémelhárítással, a III/III-as a belső elhárítással, a III/IV-es a katonai elhárítással foglalkozott, a III/V-ös pedig a politikai rendőrség technikai szakszolgálata volt.

8 Utalás Ion Mihai Pacepa Vörös horizontok (Red Horizons. Chronicles of a Communist Spy Chief. Washington, Regnery Gateway, 1987; magyarul: Erdélyi Szalon, Budapest, 2022) című könyvére, amely propagandaszempontból nagy hatást gyakorolt a Nicolae Ceaușescu rendszere elleni magatartásra. 1978 nyarán a Securitate altábornagya, Ion Mihai Pacepa (1928–2021), Nicolae Ceaușescu személyes tanácsadója és a Securitate Külföldi Hírszerzési Igazgatósága vezetőjének helyettese az Amerikai Egyesült Államokba disszidált, ahol politikai menedékjogot kapott.

9 E kötet szerzőjével folytatott beszélgetésben Nadia Comăneci kijelentette, hogy nem beszélt telefonon Teodora Ungureanuval, mert azokban az órákban nem is volt lehetősége telefonálni.

10 „Ha tehetik, megpróbálnak visszavinni Romániába. […] Ők nem akarják, hogy Nadia Comăneci Nyugaton éljen.”

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Papp Sándor Zsigmond
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Poppins – SIL Open Font License