Renáta W. Müller

FÜGGŐSÉGBEN

Minden jog fenntartva.

Copyright © Renáta Werthmüller 2025

A könyv bármely részletének közléséhez a szerző előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN: 978-615-6306-22-7

„A távollét szerelmesek közt úgy hat, mint a szél a tűzre:

a kis szerelmet eloltja, a nagyot tűzvésszé növeli.”

Füst Milán

Tartalom

Első

Második

Harmadik

Negyedik

Ötödik

Hatodik

Hetedik

Nyolcadik

Kilencedik

Tizedik

Tizenegyedik

Tizenkettedik

Tizenharmadik

Tizennegyedik

Tizenötödik

Tizenhatodik

Első

Nate Cruz, a St. Andrew’s középiskola legtehetségesebb középpályása szemét összehúzva, dühös pillantást vetett az oldalvonalnál ordítozó Lewis edző felé. Az utóbbi időben egyre jobban idegesítették a mester mérkőzés közben történő epeömlései. Bosszantotta az idős férfi rugalmatlansága, amiért képtelen volt az improvizációra, ha a pályán nem működött a megbeszélt stratégia. Nate még alig töltötte be a tizennyolcat, de határozott elképzelése volt arról, miként lehetne a csapat sokkal hatékonyabb, ha kapitányként a saját taktikáját követhetné. Ugyanilyen meggyőződéssel építette fel a maga profi futball karrierjét, amihez a magas szintű sportoktatásáról híres St. Andrew’s középiskola kitűnő ugródeszkául szolgált. Nate pontosan tudta mit akar, és tántoríthatatlanul haladt a célja felé. Az iskola számos élsportolót indított el a profi karrier útján, junior futballcsapata legendás volt sikereiről, melyeket az Angol Iskolai Labdarúgó Szövetség által évente megrendezésre kerülő országos bajnokságon ért el. Nate és a csapat ebben az évben is jó eséllyel haladt a döntőben való szereplés felé.

Mostani ellenfelük, az észak angliai Downhill High középiskola végzőseinek focicsapata kellemetlen ellenfélnek számított, és találkozóik legtöbbször döntetlenre végződtek. A Downhill edzője által meggyőződéssel alkalmazott passzív védekező taktika, Mr. Lewist az őrületbe kergette. A pálya szélénél, az oldalvonalat átlépve rohangált fel s alá, miközben instrukciókat ordítozott a csapatának. A vonalbíró fenyegető pillantást vetett felé, jelezvén, hogy ha továbbra is megsérti a pálya határait, fenyítésként fel fogja őt zavarni a lelátóra.

A St. Andrew’s a nappal szembeni irányba támadott, ezért a látási viszonyok kedvezőtlenek voltak. Ez a tény meg az 1:1-es állás még inkább dühítette Nate-t, akinek az alaphangulata az utóbbi időben amúgy is ingerült volt. Az ellenfél széles vállú középhátvédje sportszerűtlen durvasággal taszította félre a St. Andrew’s csatárát, aki a lábán a labdával a tizenhatost épp átlépni igyekezett. A játékvezető keze azonnal a magasba lendült, és szabadrúgást ítélt a Downhill High ellen. A stadionra feszült csönd ereszkedett, és minden szem Nate felé fordult, aki izzadt homlokát királykék mezének ujjába törölte. Magabiztos vigyor ült ki az arcára, amikor a helyére tette és megigazította a labdát. Nem volt ideges, a szabadrúgás a tizenhatos környékéről a specialitása volt. Akár csukott szemmel, vakon képes lett volna elvégezni a rúgást, annyiszor gyakorolta már az edzéseken ugyanezt. Sőt, ő még akkor is a lövése technikáját tökéletesítette, amikor a csapattársai már rég az öltözőbe vonultak zuhanyozni. Pontosan három lépést hátrált a labdától, és póker arccal bemérte a kapunak mind a négy sarkát a jobb alsótól kezdve a jobb felsőn át, és így tovább. Bár a Nap fénye egyenesen a szemébe tűzött, jócskán megnehezítve a helyzetét, biztos volt benne, hogy nem véti el. Megnyalta a szája szélét és szemét hunyorítva nekifutott. Érezte, hogy ideális helyen találta el a labdát, ami precízen megtervezett ívben repült a kapu bal felső sarka felé. Nate mozdulatlanul állva nézte, amint a kapus vetődik, de egyértelmű volt, hogy nincs esélye elérni a labdát. Eufórikus örömérzet áradt szét benne, mint minden hasonló alkalommal, amikor egy tárgy váratlanul eltakarta az eddig szemébe világító napfényt. Fejét balra kapta, de azt már nem láthatta, mi okozza a hirtelen támadt sötétséget. Hatalmas ütés érte az arcát, amitől öntudatlanul rogyott a földre, és már nem hallotta a tribünön ülő nézők elszörnyedt felhördülését sem.

Nate Cruz, amióta az eszét tudta, megszállott lelkesedéssel rótta a kilométereket a gyepen a labdát kergetve. Kivételes tehetsége hamar feltűnt a kisfiú edzőinek is. Évekkel később, amikor Nate már ünnepelt világsztár volt, az édesanyja egy neves sportújságnak adott interjújában elmesélte azt a sztorit, ami szállóigévé vált. Állítólag a fiú annak idején a pelenkáról is a futballnak köszönhetően mondott le. Hároméves elmúlt és már szenvedélyesen focizott a család kertjében, viszont a szobatisztaságra még semmilyen módon nem tudták rávenni a szülei. Egy pelenkacsere alkalmával az anyja csak úgy mellékesen megjegyezte előtte, hogy ő bizony egyetlen olyan profi futballistát sem ismer, aki pelenkát hordana. A kisfiú elkomolyodott, és láthatóan elgondolkodott ezen a tényen. Nem sokkal később a család konyhájának a közepén gondos mozdulatokkal letolta a nadrágját, kioldotta enyhén átnedvesedett pelenkáját, és a földre ejtette azt. Édesanyja meghökkent ábrázatát látva, egy hároméves szilárd meggyőződésével kijelentette, hogy ha a dolog így áll, ezentúl neki sincs szüksége rá. Evelyn Cruz határozottan állította, hogy attól a délutántól fogva soha többé nem kellett pelenkát adnia a fiára, akinek már akkor a profi futballkarrier lebegett a szeme előtt. Ahogy múlt az idő, Nate nem hogy kinőtte volna a rögeszméjét, hanem évről-évre szívósabban követte az álmát. A játék szabályait már óvodásként kívülről fújta, és fejből ismerte az angol szuperliga csapatainak játékosait. De ugyanígy otthon volt a német Bundesliga, a portugál bajnokság és a brazil profi futball részleteiben is. Nem létezett olyan, a sporttal kapcsolatos kérdés, amit a kisfiú ne tudott volna megválaszolni, és amiről ne lett volna saját véleménye. Akárhol is laktak, az első dolga volt, hogy csatlakozott a helyi futball klub junior csapatához. Márpedig a Cruz család az évek során gyakran költözött új helyre. A jelenlegi pocsék hangulatát is az okozta, hogy az apja néhány napja bejelentette; új megbízatást kapott. Ez a hír az ő és az anyja számára pedig azt jelentette, hogy megint költözniük kell. Nate piszkosul kiakadt az apja közlésén, és a két férfi csúnyán összeveszett egymással.

Nate és az apja között hasonlóan heves vérmérsékletük miatt gyakran izzott a levegő. José Manuel Cruz brazil bevándorlók gyermeke volt, aki saját erejének és szorgalmának köszönhetően küzdötte fel magát egyszerű munkáscsaládból egészen az angol konzulátusig. A hadseregben talált igazán magára, és később hivatásos katonaként egyre feljebb került a ranglétrán. Karrierje csúcspontja a katonai attasénak való kinevezése volt. Anyanyelvi szinten beszélte az angolt és a portugált, és természetesen a spanyollal is remekül elboldogult. Sőt, ha a szükség úgy hozta, akkor az olasz nagykövettel is kedélyesen eltársalgott. Karrierje előrehaladtával párhuzamosan a család gyakran változtatta lakhelyét, de akkoriban még a fiát ez nemigen zavarta, hisz futballt minden iskolában játszhatott. Mióta azonban a profi karrier lehetősége kezdett valós alakot ölteni Nate szemei előtt, egyre kényszeredettebben vette tudomásul az újbóli költözések tényét. A legutóbbi bejelentés pedig teljesen kiverte a fiúnál a biztosítékot. A St. Andrew’s csapata ideális ugródeszka volt számára az U19-es labdarúgó válogatottba való bekerüléshez. A számos tehetségkutató közül, akik az országot járták, nem egy érdeklődött már Nate iránt, így a mostani költözés a lehető legszerencsétlenebbül volt időzítve.

Nate és José Manuel között nem volt túlzottan szoros a kapcsolat, mivel a lobbanékony természetű férfi a munkája folytán rengeteget volt úton. Ha meg egy-egy megterhelő küldetés után fáradtan hazaérkezett, apa és fiú között gyakran lángolt fel heves vita. Bármilyen apróságon képesek voltak összekapni. Nate-nek ezzel ellentétben édesanyjával kimondottan harmonikus és bizalmas volt a viszonya. Evelyn Cruz volt a villámhárító, aki igyekezett a két férfi között fel-fellobbanó parázs vitákat csendesíteni, és a feleket egymással kibékíteni. Evelyn virulóan szép, melegséget sugárzó nő volt. Halvány, szeplőkre hajlamos bőre csodásan kiemelte sötét haját és barna szemét. Gödröcskés arcával, selymes, hosszú szempilláival még idősödő korában is vonzó nőnek számított, és mindig fiatalabbnak saccolták a koránál. Azokban a ritka pillanatokban, amikor José Manuelnek jó volt a kedve és az ideje engedte, a férfi felemlegette, hogy fiatal korukban hány rajongót kellett kiütnie a nyeregből, mire elnyerte Evelyn kezét. Az asszony ráhagyta a dolgot, nem javította ki és nem mondta el, hogy tulajdonképpen nem lehetett olyan nehéz dolga a férfinek. Az igazság ugyanis az volt, hogy amint a mokkabarna bőrű, göndör hajú Manuel udvarolni kezdett neki, számára nem létezett más férfi. Evelyn sokáig, még a házasságuk első éveiben is szinte vak volt a szerelemtől. Bármennyi megpróbáltatáson mentek is keresztül azóta, annak minden hibája ellenére még mindig szerette a férjét, és a maga módján a férfi is szerette őt. Evelyn sosem panaszkodott – legalábbis nem Nate füle hallatára – amiatt, hogy a férjének kevés ideje jut rá, pedig Manuel gyakran elhanyagolta. Spanyolországi kiküldetésük során rendszeresen meg kellett jelennie a férje mellett különböző hivatalos rendezvényeken, ahol szikrázóan dinamikus egyénisége miatt imádták az emberek. Amióta azonban ismét Angliában éltek, a nő túl sok időt töltött egyedül, a férjétől távol. Lektorként és műfordítóként leginkább otthon dolgozott, és talán ennek volt köszönhető, hogy Nate-nek hiába voltak haverjai, mégis az anyja maradt a legmeghittebb bizalmasa. A fiú rajongva szerette őt és azt a pozitív energiát és biztonságot nyújtó légkört, ami körbevette. Meg volt győződve róla, hogy az apja egy idióta, amiért elhanyagolja Evelynt. Bár konkrét bizonyítéka nem volt rá, bizonyos jelekből azt gyanította, hogy Manuel nem hűséges az anyjához. Nem tudta felfogni, hogy az asszony miért nem lép, miért nem tesz valamit a saját védelmében. Annyi bátorsága azonban nem volt, hogy megemlítse az ügyet, és mivel az anyja sosem panaszkodott, így nem beszéltek róla. Jószerével ez volt az egyetlen dolog, amit nem tárgyaltak meg ők ketten, mert kapcsolatuk egyébként nyitott és őszinte volt.

Evelyn a gyermekkora egy részét a Dél-afrikai Köztársaságban, néhány évet pedig Madagaszkáron töltötte, ahol szülei különféle emberjogi alapítványok alkalmazottaiként munkálkodtak. Mindig azt vallotta, hogy gyerekkora idilli, szinte már mesébe illő körülmények között telt. Az, hogy alkalma nyílt oly sok különböző kultúrájú és vérmérsékletű emberrel barátságot kötni, segítségére volt, hogy férje heveskedő hangulatát és kedélyváltozásait kezelni tudja. Nate mindig úgy érezte, hogy apjának sokkal hálásabbnak kéne lennie, amiért ilyen nagyszerű, okos és gyönyörű nő a felesége. Aki bár minden ujjára kaphatna férfit, számára érthetetlen okból mégis kitart Manuel mellett.

Nate külsőre tökéletes keveréke volt a szüleinek. Sötétbarna, göndör haját az utóbbi időben hosszúra növesztette. Markáns szemöldökével, világos aranybarna, mosolygós szemével, mokkabarna bőrével minden lányt azonnal levett a lábáról, de az ő szenvedélye és érdeklődése mindez idáig leginkább a focira korlátozódott. Arca egyszerre volt életvidám és komoly, nevető és titokzatos. A kedélyállapotok pillanatonként változtak az arckifejezésén, ami szinte lehetetlenné tette a többiek számára, hogy bizonyosak lehessenek afelől, mi jár éppen a fiú fejében. Elég magasra nőtt, és a rendszeres kemény edzéseknek köszönhetően acélkemény izmokra tett szert. Gyerekkora óta eltökélt célja volt a profi futballkarrier, és mindent meg is tett azért, hogy az álma valóra váljon. Minél idősebb lett, annál inkább dühítette, hogy az apja még mindig nem vette elég komolyan a futballal kapcsolatos ambícióit. Ezt bizonyította az is, hogy képes őt a szezon közepén kiszakítani a St. Andrew’s-ból, lehetetlenné téve ezzel, hogy a junior csapat tagjaként sikerrel vegyen részt az országos futballbajnokság második fordulójában. Forrt benne a düh, amiért az apja saját érdekeit már megint az övé fölé helyezte.

A junior csapat meccsével egy időben a St. Andrew’s másik pályáján a női focicsapat edzett kevés lelkesedéssel. Az odaadás hiánya annak volt köszönhető, hogy a lányok érdeklődését sokkal inkább lekötötte a szomszédos pályán folyó mérkőzés, és még annál is jobban a jóképű és szexi focisták.

Minden baj onnan eredt, hogy Alexis Woodville, akit a tanév közben írattak be a St. Andrew’s-ba, úgy gondolta, hogy könnyebben szerez új barátokat, ha csatlakozik a focicsapathoz. Az öntudatos és cserfes lány az előző iskolájában is vezéregyéniségnek számított, aki magabiztosan nyilvánítja ki a véleményét. A St. Andrew’s-os csapattársai hamar megtanulták értékelni Alexis gyorsaságát a pályán, még akkor is, ha labdakezelési technikája jócskán hagyott kivetnivalót maga után. Alexis nem vette tragikusan a dolgot, a focit elsősorban közösségi tevékenységként és rendszeres zsírégetési módszerként kezelte. Előnynek számított a gyorsasága és mozgékonysága a pályán, de magasról tojt a labdakezelési technikára.

A többi lányhoz hasonlóan edzés közben ő is rendszeresen átpillantott a túlsó pályára, ahol a fiúk épp a győzelemért izzadtak, míg Lewis edző a lelket is kikiabálta magából. Egyik csapattársa nagy erővel Alex felé ívelte a labdát, amit ő még a levegőben próbált levenni, és egyenesen tovább passzolni a tőle balra álló társának. Ez volt az első hiba, amit elkövetett, a második pedig, hogy teljes erejét beleadta a rúgásba. Mindezt tetézte, hogy a Nap is elvakította a lányt, így a gellert kapott labda irányát vesztve repült pont az ellenkező irányba, mint ahogy Alexis tervezte. A másik pályán Nate Cruz szemöldökét összehúzva meredten figyelte az általa imént elvégzett szabadrúgás eredményét, amikor az elszabadul focilabda teljes erővel az arcába csapódott. Alexis ereiben meghűlt a vér, és mintha lelassult volna az idő körülötte, amikor összerogyni látta a barna hajú fiút a szomszéd pályán. Nem volt ijedős lány, de most a lélegzete is elállt, míg elkerekedett szemmel bámulta a földön mozdulatlanul fekvő testet. Egy pillanatra néma, döbbent csend szállt az egész pályára, aztán a játékvezető éles sípszója törte meg a némaságot. A csapattársai a földön fekvő fiú felé rohantak, de mivel korábban mindenki a levegőben a kapu felé ívelő labdára szegezte a tekintetét, nem tudták mi okozta a középpályás összeomlását. Mire Lewis edző is odaért, és Nate mellé térdelt, a fiú arcát már teljesen elborított a vér. Mivel Nate még mindig nem mozdult, a játékvezető kiadta az utasítást, hogy azonnal hívják az iskolaorvost. A döbbent arcok tömege egyre sűrűbb lett a földön fekvő körül, miközben Alexis bénultan állt egyhelyben, és buzgón imádkozott, hogy a fiú végre felkeljen a földről. Andrea az egyik csapattársa odafutott hozzá, és kezét a vállára téve a fülébe súgta:

– A picsába, Alex, ugye tudod, hogy kit intéztél el egyetlen rúgással?

A lány zavart arckifejezéssel ingatta a fejét, mert valóban fogalma sem volt róla. Új volt a St. Andrew’s-ban, névről csak a saját osztálytársai egy részét ismerte.

− Gőzöm sincs. Ki az?

– Most viccelsz? – kerekedett el a másik lány szeme. – Az ott Nate Cruz személyesen.

Mivel Alexis még mindig tanácstalanul nézett vissza rá, Andrea lelkesen magyarázni kezdett:

– Nate az iskola legdögösebb sráca, minden csaj rá hajt, de ő nagyon válogatós. Ráadásul a legtehetségesebb játékos a csapatban, a nyakamat teszem rá, hogy hamarosan leigazolja egy profi klub. Legalábbis megesküdtem volna rá két perccel ezelőttig – tette hozzá homlokráncolva, mire Alexis arca holtsápadtra vált.

– A francba, miért nem kel már fel? Annyira nem volt erős az a rúgás – rágta a szája szélét idegesen, aztán elhatározásra jutott. – Oda kell mennem – morogta maga elé, és rohanni kezdett a csődület irányába.

Vele párhuzamosan Mr. Murphy, az iskolaorvos is futva igyekezett a pálya felé, és ekkor Alexis torkát már a hányinger fojtogatta. Saját szemével akarta látni, hogy mekkora a baj, és vadul szétlökdöste maga előtt az útjába kerülő, bámészkodó fiúkat. Mire áttörte magát a Nate körül kialakult embergyűrűn, és meglátta a fiú vérbe borult arcát, már az ájulás kerülgette. Remegő térddel rogyott le a rezzenéstelenül fekvő fiú mellé. Mr. Lewis és a játékvezető azonnal megpróbálták elzavarni, de a lány megmakacsolta magát.

– Hagyjanak már! Látnom kell, hogy mi van vele – rázta le magáról a férfiak kezét. – Nem értik, hogy az én hibámból történt az egész?

Ebben a pillanatban befutott az iskolaorvos is. Hátrébb zavarta a férfiakat, Nate feje mellé térdelt, és fülét a földön fekvő mellkasához tartotta, míg a légzését kontrollálta. Fekete orvosi táskáját maga mellé ejtette a fűbe. Vizsgáló tekintetét le nem vette a fiúról és közben elővette és a fülére illesztette a sztetoszkópját. Óvatosan felemelte Nate szemhéját, vizsgálódva fölé hajolt, és figyelmesen hallgatott egy ideig. Aztán megkérdezte:

– Hogyan történt?

Alexis csupán karnyújtásnyira térdelt az orvostól, és bár nem egészen volt biztos benne, kinek szólt a kérdés, azért megválaszolta.

− Szerencsétlen baleset volt. Szegényt pont arcon találta a labda, aztán egyszerűen összeesett.

Az orvos bólintott, majd két kezével nagyon óvatosan Nate nyaka alá nyúlt, és tapogatni kezdte hátul a koponyáját.

− Túl sok a vér. Add ide a steril fehér kötést a táskámból! – adta ki az utasítást, mire a lány tekintete az orvosi táskára esett.

Mivel ő volt a legközelebb, és rajta kívül senki nem mozdult, reszkető kézzel belenyúlt, kivette a kis csomagot és az orvos kezébe tette.

– Nem látható komolyabb sérülés az arcon. Minden bizonnyal az orrát találta el, és az vérzik ilyen erősen.

Alexis feszülten, gombóccal a torkában nézte, ahogy az orvos letisztogatja a fiú arcát a vértől. Sötét haja lucskos lett a pálya sarától, és fűszálakkal keveredett hajszálai a homlokába ragadtak. Orrából még mindig csurgott a vér, és szép ívű száján egy vágás éktelenkedett. Az orvos utasította Alexist, hogy vegyen magához még steril kötést, és tartsa a fiú orrához, amíg ő előkereste a tamponáláshoz szükséges vattát a táskájából. A lány remegő ujjakkal hozzálátott, hogy megtisztítsa a sebet, melyet ő okozott. Egy cseppet sem undorodott a vér látványától, hisz egyszer maga is orvos szeretett volna lenni. Ez a helyzet azonban egészen más volt. Felfokozott idegességét és keze remegését a bűntudat keltette, és nagyon közel állt hozzá, hogy elbőgje magát, pedig nem volt szokása az ilyesmi. Rémült gondolatok cikáztak a fejében, és már a legrosszabbat képzelte maga elé. Megölte ezt a srácot. Vagy ha nem halt is meg, tuti, hogy örökre lebénul és soha többé nem tud majd labdába rúgni. És mindez az ő hülyesége miatt. Úristen, ne! Ez nem lehet igaz.

− Ébredj fel, jó? Kérlek szépen, ne csináld ezt velem! Térj magadhoz, légyszi! Ezt nem teheted, fel kell ébredned, hallod? – motyogta maga elé félhangosan, egyre inkább elöntötte a pánik. Amikor csupán egy hajszál választotta el attól, hogy hisztérikusan felordítson, a fiú szempillája megrezzent, és lassan kinyitotta a szemét. Alexis ijedten visszahúzta a kezét, és lélegzetvisszafojtva várt. Nate lassan tért magához, kába tekintettel pislogott a semmibe, míg agya az utat kereste az ébrenlét felé. Alexis aggódva nézte a fiút, aki fókuszálni próbált és tétován ráemelte a szemét.

– Nathaniel! Nate, hallasz engem? – szólította meg az orvos.

A fiú a hang irányába próbálta fordítani a fejét, de fájdalom nyilallt belé, ezért újra lecsukta a szemét. Alexist páni félelem kerítette hatalmába, segíteni szeretett volna, de nem tudta hogyan. Erélyes hangon szólt ő is a fiúhoz, szinte szuggerálta.

– Nate, magadhoz kell térned, hallod mit mondok? Ezt nem teheted velem. Nyisd ki a szemed!

A fiú pillái ismét felemelkedtek, tekintete tétován keresett egy pontot, végül megállapodott a lány aggodalomtól kipirult arcán. A látása lassan kitisztult, és ahogy teltek a másodpercek, vértől maszatos ábrázatára csodálkozó kifejezés ült ki. Végül valamennyiük megkönnyebbülésére suttogva megszólalt:

– Mi történt?

Alex és az orvos egyszerre lélegeztek fel.

– Eszméletlen voltál, de most már nem lesz baj. Emlékszel, mi történt az imént?

Nate a mellette térdelő lányt bámulta, akinek vörösesbarna haja aggodalommal teli arcába hullt. Gyönyörűen csillogó sötétzöld szemeivel a fiú arcát fürkészte, közben zaklatottan az ajkát harapdálta. Nate arckifejezésén őszinte csodálat ömlött szét, de nem volt biztos benne, hogy a lány valóságos, vagy delíriumos agya szüleménye. Mivel nem válaszolt, Mr. Murphy újra próbálkozott:

– Nate, koncentrálj! Tudod hol vagy? Emlékszel mi történt?

A válasz vontatottan hagyta el a fiú száját.

– Meccset játszunk a…

Elhallgatott mert nem jutott eszébe az ellenfél csapatának neve.

– Jól van. Meg tudod mondani a neved?

Erre már határozottan válaszolt, tekintetét továbbra is a lányra szegezte.

– Nate Cruz.

Alexis lágyan elmosolyodott, és lehunyt szemmel mélyet sóhajtott. Most hogy látta, nem történt akkora baj, hatalmas kő gördült le a szívéről. Az orvos is megkönnyebbülten elmosolyodott, és a körülöttük feszülten várakozók felé fordult.

– Rendbe jön. Nem lesz semmi baj.

– Hála az égnek! – tört ki Mr. Lewisból a sóhaj, és Nate csapattársai is megnyugodtak a sokk után.

Az orvos ismét a fiúhoz fordulva folytatta.

– Azért csak óvatosan mozogj! Nagy valószínűséggel van egy kis agyrázkódásod. Nagyon szerencsétlenül talált telibe a labda.

A labda szó említésére Alexis elvörösödött és szemét elkapta a fiúról, aki viszont mintha képtelen lett volna másfelé nézni. Megbűvölten bámulta a bűnbánó lányt. Alexet hátulról világította meg a Nap, lángoló sziluettbe vonva hajkoronáját, melynek vöröses árnyalata így még intenzívebbnek tűnt.

– Azta – motyogta a fiú, akit teljesen rabul ejtett a látvány.

Alexis rettentően zavarban volt, amiért a fiú olyan kitartóan legeltette rajta a szemét, és nem volt biztos benne, Nate felfogta-e, hogy ő okozta a balesetet. Ő, Alexis a hibás, ha tényleg agyrázkódást szenvedett.

Az orvos közben intézkedett, hogy hozzanak egy kézi hordágyat, el akart kerülni minden felesleges mozgást, amíg ki nem derül, nincs-e komolyabb sérülése.

– Nem láttalak még azelőtt, pedig biztosan emlékeznék rád, még agyrázkódással együtt is − szólalt meg Nate még mindig a füvön fekve.

– Új vagyok a St. Andrew’s-ban – felelte Alexis, közben azon agyalt közölje-e a fiúval a baleset részleteit vagy hagyja a jótékony tudatlanságban.

Töprengését az zárta rövidre, hogy befutottak a csapattársak a hordággyal, így Alexisnek hátrébb kellett húzódnia, hogy helyet adjon. Az orvos utasításainak megfelelően közrefogták a fiút, hogy ráemeljék a hordágyra. Nate tiltakozni akart, de amint megpróbált felülni, szédülés fogta el és a füle is csengeni kezdett. Az orvos erőteljesen ráparancsolt, hogy ne hősködjön, és be kellett látni, ahogy igaza van a dokinak. Hagyta, hogy csapattársai óvatosan felemeljék, szemével azért eközben Alexist kereste, aki elsodródott mellőle a tumultusban. A menet közben megindult vele az öltözők felé, de ő még mindig az ismeretlen lányt fürkészte. Az orvos erélyesen rászólt, hogy maradjon nyugton, ha jót akar, de Nate gondolatai máson jártak, és csak akkor lélegzett fel, mikor a körülötte csoportosuló emberek között végre kiszúrta a lányt.

– Mi a neved? – kiáltotta oda, és a lány inkább a szájáról olvasta le, semmint hallotta a kérdést.

– Alexis – felelte, de Nate már nem hallotta a válaszát.

Mialatt Alexis az orrát lógatva lesétált a pályáról, az jutott eszébe, mi a fenéért nem hallgatott az apjára, aki már a legelején le akarta beszélni a fociról. James Woodville meggyőződéses krikett és lovaspóló rajongó volt, nem sokat tartott a női futballról és ezt a véleményét nyíltan hangoztatta is. A foci liga első osztályának meccseit maga is megnézte a tévében, de lányai hiába titulálták begyepesedett hímsovinisztának, a női futballt egyszerűen nem tudta komolyan venni.

A jómódú Woodville család, vagyonát az idősebb James Woodville a 70-es években alapozta meg a tőzsdén. Fia, James Junior - Alexis édesapja - örökölte apja kifinomult ösztöneit, ami a részvények és árfolyamok szeszélyesen változó világát illette. Remek befektetéseiknek és jövedelmező vállalkozásaiknak köszönhetően a család egy impozáns villában lakott London egy kiemelten előkelő elővárosában, a Richmond Hill tetején, lenyűgöző kilátással a Richmond Parkra. A tágas, sokhálószobás ház alagsorában még fedett úszómedence és szauna is volt. Az ingatlan háta mögött egy tekintélyes méretű kert terült el, mely a lányok, Alexis és Veronic kedvenc helye volt.

Alexis mélyen a gondolataiba merülve sétált vissza a másik pályára, és magában elismételte a barna hajú, és minden kétséget kizáróan baromira helyes srác nevét. Nate Cruz. Olyan egzotikusan hangzik – mélázott magában, és akkor még nem is sejtette, hogy ez a név és a hozzá tartozó ember, milyen meghatározó szerepet fog játszani sorsa további alakulásában.

Alexnek a történtek után egyáltalán nem volt kedve a további edzéshez, ezért azt mondta, hogy nem érzi jól magát és hazamegy. Az edző sem elöltette a dolgot, biztosra vette, hogy a lány nyomorultul érezheti magát a baleset miatt. Igaz, két hete ismerte csak, de ez idő alatt még nem látta az egyébként mindig élénk és nagyszájú lányt ennyire magába roskadva. Az iskolában a társai között mindig ő volt a hangadó. Energikus, domináns személyiség volt, akiért vagy rajongtak, vagy kimondottan utáltak a társai, de senkit nem hagyott érzelemmentesen. Az alsó tagozatban fiúsan rövidre vágatta a haját, és folyton bajt kevert. Szinte bérlete volt az igazgató irodájába, és tanárait a kétségbeesés határára kergette fékezhetetlen viselkedésével.

Otthon azonban, a Richmond Hill-i ház falain belül Alexist mintha kicserélték volna. Sosem okozott problémát a szüleinek, legalábbis nem szándékosan. Alex rajongott a négy évvel fiatalabb húgáért, és a nővérek között rendkívül szoros volt a kapocs. Alexis négyévesen alig várta, hogy végre testvére szülessen, és nagyon türelmetlen volt a kisbaba érkezése előtt. Amikor megkérdezték tőle, hogy mit szeretne, egy öcsikét vagy egy kishúgot, Alex magától értetődő természetességgel jelentette ki, hogy neki kishúga lesz. Valahányszor az apja megkérdezte tőle, hogy miért ilyen biztos a dologban, Alex magabiztosan a következőt válaszolta:

– Megkértem Istent, hogy egy kislányt küldjön, mert nagyon szeretném, ha lenne valaki, akivel babázhatnék.

A szülei és a család édesnek találta a lány őszinte meggyőződését, hogy imája meghallgatásra talál. Mivel saját felnőtt hitük nem versenyezhetett a gyerekével, kissé aggódtak, nem éri-e keserű csalódás Alexet, ha kishúg helyett mégiscsak öccse születik. Amikor egyik nagynénje felajánlotta, hogy imádkozzanak újból, ezúttal együtt a kishúgért, Alexis elcsodálkozott. Aztán kedvesen közölte, hogy erre nincs szükség, mivel ő az ügyet már lebeszélte Istennel, és az Úr nem idióta, hogy ne tudta volna a dolgot már elsőre megjegyezni.

A felnőttek szólni sem tudtak a cserfes gyerek kijelentésétől, James Woodville-t pedig a röhögés rázta. Nagyon büszke volt a lányára. Tény viszont, hogy hat hónappal a történtek után ismét lány gyermeke született a Woodville házaspárnak, akit Veronicnak neveztek el. Alexis a legelső pillanattól kezdve rajongással szerette a húgát, és Ronnie-nak becézte.

Elisabeth Woodville a második lánya születése után szülés utáni depresszióban szenvedett, és nehezére esett a kisbabáról gondoskodni. Segítségként a család átmenetileg alkalmazott egy melegszívű és vidám természetű spanyol nevelőnőt, aki remekül gondját viselte a lányoknak. Az ideiglenes foglalkoztatásból aztán állandó lett, és a lányok azon kívül, hogy imádták a dajkájukat, az évek folyamán a spanyol nyelvet is megtanulták tőle.

Veronic veleszületett izomsorvadásos betegségben szenvedett. A szülei sokáig nem gyanakodtak rá, hogy baj van, igaz, a kislány testileg kissé lassabban fejlődött a társainál. Szellemileg viszont okos, érdeklődő és vidám kisgyerek volt már kezdetektől fogva. Veronic ötéves lett, amikor kiderült, komoly oka van annak, hogy testileg lassabban fejlődik a kortársainál. A vizsgálatok kimutatták a genetikai hibára visszavezethető izomsorvadást. Elisabeth újra depresszióba esett a hírtől, James Woodville pedig nem értette a világot többé, hisz ilyesmi előtte sosem fordult elő a családjukban. Nehezen fogadta el, hogy olyasmivel találja szemben magát, amin nem áll hatalmában változtatni. Kénytelen volt hozzászokni a gondolathoz, hogy második lánya sosem fog lovagolni, de még csak együtt szaladgálni sem a többi gyerekkel. Ami a betegséget illette, annak további lefolyásáról egyetlen orvos sem volt képes pontos prognózist adni. Veronic külsőre véznább és törékenyebb volt a kortársainál, természete viszont olyan veleszületett bájt és elégedettséget sugárzott, ami alól a férfi sem tudta kivonni magát. Valamennyiük közül Elisabeth viselte a legnehezebben a dolgot, hideg és távolságtartó volt a gyerekkel. Tragédiaként élte meg Veronic testi fogyatékosságát és nem volt képes gyöngédséget mutatni a gyerek iránt. Veronic szeretetteljes alaptermészete bizonyára meghódította volna az ő szívét is, ha módot adott volna erre a kislánynak. A nő azonban szándékosan tartotta a távolságot kettejük között, és oly udvarias hűvösséggel bánt a gyerekkel, mintha az vendég lenne, aki átmenetileg tartózkodik a házában. Társaságban pedig szinte sosem mutatkozott együtt vele.

Alexis érzésein ezzel szemben a szomorú diagnózis a világon semmit nem változtatott. Pont úgy imádta a kishúgát, mint annak előtte. Míg Alex vadóc volt, aki mindig valami rosszaságon törte a fejét, és az események középpontjában állt, Ronnie-t csendes és nyugodt természettel áldotta meg a sors. A négy év korkülönbség hamarosan sem érzelmi, sem pedig szellemi értelemben nem állt a nővérek között, sőt, Alex gyakran fordult tanácsért higgadt és okos húgához. Míg Ronnie sötét hajával, keskeny arcával és okos, barna szemeivel gyerekes megjelenésű volt, addig Alexis 17 éves korára igazi szépséggé nőtte ki magát. Derékig érő vörösesbarna haja mágnesként vonzotta a fiúk szemét. Halvány bőre, mandulavágású, zöld szeme pedig még akkor is vonzó külsőt kölcsönzött neki, ha ő maga nem hangsúlyozta veleszületett testi adottságait. A gimnáziumi évek alatt, amíg a legtöbb lány órákat töltött a tükör előtti sminkeléssel, ő elnyűtt farmernadrágokban járt, fiús sportcipőt és márka nélküli pólókat viselt. Vad hajzuhatagát legtöbbször lófarokba fogva hordta, és pónilovaglás helyett célba lőni tanult a szomszéd fiúkkal.

Veronic állapota hol javult, hol rosszabbodott. Ha jó napja volt, Alex karjára támaszkodva sétálni ment a kertbe, és a lányok hangos nevetése behallatszott a Richmond-i luxusvilla szobáiba. Más napokon már ébredéskor olyan gyengének érezte magát, hogy még az ülés is nehezére esett. Ilyenkor ágyban maradt, és a magántanár tartotta óráit is végigfeküdte. Amikor Alex hazajött, első útja mindig hozzá vezetett, és amint belépett az ajtón, már tudta, hogy Ronnie-nak épp jó vagy rossz napja van. Lerúgta a cipőjét, és bebújt a húga mellé az ágyba. Beszélgettek, és beszámoltak róla, kivel mi történt aznap. Alex gyakran mesélt vicces dolgokat az osztálytársairól meg a tanárokról, na meg az igazgatónál tett látogatásairól. Mivel Veronic rengeteget olvasott, irodalmi ismeretei kimeríthetetlenek voltak. Ezt a tudást Alex is gyakran kamatoztatta, ha fogalmazást kellett beadnia angol irodalomból. Legjobb jegyeit Ronnie-nak köszönhette, aki szinte soha nem panaszkodott, pláne nem az egészségi állapotával kapcsolatban. Mind a ketten úgy fogadták el a helyzetet, ahogy volt, és nem pazarolták az időt azon keseregve, miért történtek úgy a dolgok, ahogy. Anyja hidegségét bőségesen pótolta Veronic számára a nővére odaadó szeretete és apja támogatása.

Míg Alexis levert hangulatban sétált az öltözők felé, az édesanyja jutott az eszébe. Az utóbbi időben nem jöttek ki jól egymással ő és az anyja, és kesernyésen gondolt rá, hogy tulajdonképpen a St. Andrew’s-ba is Elisabeth miatt került. Nem lett volna szükség rá, hogy a tanév közepén iskolát váltson, ha az anyja nem viselkedik megint olyan lehetetlenül. Ha nem kényszerül rá, hogy átiratkozzon, sosem csatlakozik az iskola női focicsapatához. Nem kezdett volna együtt edzeni velük, és sosem találja fejbe oly szerencsétlenül az iskola gólkirályát a labdával. A több mint kínos emlék hatására megint fejébe szállt a vér, annyira szégyellte a bénaságát. Azt latolhatta, vajon illendő lenne-e ebben a helyzetben meglátogatni a fiút és bocsánatot kérni. Vagy lapuljon inkább, remélve, hogy hamar feledésbe merül a dolog? Nem, ez nem ő lenne. Alexis nem szokott megfutamodni a kihívásoktól, így a kérdés el is volt döntve. Zuhanyzás után gyorsan felöltözött és felkereste Mr. Lewist, hogy kiszedje belőle, melyik kórházba vitték Nathanielt kivizsgálásra. Mivel az edző nem volt biztos benne, bent tartják-e a fiút éjszakára a kórházban vagy sem, Alexis úgy döntött, minél előbb megejti a látogatást. Bűntudata volt a történtek miatt, és úgy érezte, az a minimum, hogy felelősséget vállal, és ha többet nem is tehet, de legalább bocsánatot kér.

Nate az iskolaorvos kíséretében szállt ki az autóból a St. Vincent’s Kórház előtt. Nem érezte különösebben rosszul magát, hányingere sem volt, ami pedig az agyrázkódás egyértelmű tünete lett volna. A recepciónál felvették az adatait, és az egyik emeleti vizsgálóba vezették. Meghagyták neki, hogy pihenjen az ágyban, amíg az ügyeletes orvos megérkezik, hogy megvizsgálja. Mr. Murphy még az autóban fel akarta hívni a fiú anyját telefonon, de Nate élénken tiltakozott. Tudta, az anyja halálra rémülne, ha egy idegen hívná fel azzal a hírrel, hogy a fiát baleset érte. Evelyn sokkot kapna, mielőtt egyáltalán tudatnák vele, hogy nem olyan vészes az egész. Abban egyeztek meg az orvossal, hogy inkább ő maga telefonál a kórházból, ezért amint magára maradt, Nate elővette a készüléket. Míg az anyja számát kikereste, próbálta megfogalmazni magában, miként tálalja az eseményeket a lehető leglazább hangnemben. Evelyn nem volt hisztérikus természet, de azért megvoltak az érzékeny pontjai. Ezek közül pedig a legeslegérzékenyebb a fia egészsége volt. Az asszony nem rendezett jelenetet, ha a fia intőt hozott haza az iskolából, nem várta el a jeles bizonyítványt sem. Nate alapvetően nem volt rossz tanuló, az alsó tagozatot gond nélkül végezte el, az utóbbi három évben azonban, mióta intenzíven koncentrált a futballkarrierjére, kissé hanyagolta a tanulást. Amint ez az érdektelenség a jegyein is kezdett megmutatkozni, az anyja hiszti helyett leült vele megbeszélni a dolgot. Elmagyarázta neki, megérti és elfogadja, hogy Nate a legtöbb energiáját a focira összpontosítja. Ettől függetlenül nem hanyagolhatja el teljesen az egyéb tanulmányait sem. Ha sikerül megvalósítania az álmát, és hivatásos futballista válik belőle, akkor is elég csupán egyetlen szerencsétlen sérülés ahhoz, hogy vége szakadjon a karrierjének. Mit csinál akkor iskolai végzettség és szakma nélkül? – érvelt az anyja, és az akkor tizenöt éves fiú felfogta mire akar kilyukadni az asszony. Kevés motivációval bár, de javított a jegyein és mindig figyelt arra, hogy egy bizonyos szint alá ne süllyedjen az iskolai eredménye. Csupán nagyon halvány elképzelése volt arról, milyen szakmát választana, ha nem lenne semmi a futball karrierből.

Az egyetlen dolog, ami miatt Evelyn valóban kiborulna, az lenne, ha fiát komoly baleset érné. Evelyn imádta a gyerekeket, de bármennyire szerette volna, Nate-nek nem született testvére. A nő nehezen esett teherbe, és Nate születése előtt négy fájdalmas vetélésen esett túl. Első alkalommal a terhesség tizenegyedik hetében vetélt el. Az orvos megnyugtatta, hogy ebben nincs semmi szokatlan. Minden harmadik nővel előfordul, és ettől még nem kell kétségbeesnie. A második terhessége a tizenkettedik héten szakadt meg, a harmadiknál a magzat már négy hónapos volt, amikor a rutinvizsgálaton nem találtak nála szívhangot. Ekkorra Evelyn teljesen kétségbe esett, és kezdte szoktatni magát a gondolathoz, hogy soha nem lesz képes gyereket szülni. A harmadik kudarc után Manuel és ő egy egész évet várakoztak az újabb próbálkozással. Időt akart adni testének a regenerálódásra, de lelkileg is feltöltődésre volt szüksége. Negyedszerre is csak nehezen sikerült teherbe esnie, azután pedig rettegve teltek a napjai, és feszülten figyelte saját teste minden rezdülését. Kínosan ügyelt az étrendjére és arra, hogy ne erőltesse túl magát. Teljes stresszben élte meg az első öt hónapot, amikor is a kisbaba meghalt a méhében. A holt csecsemőt – mint ahogy az ilyen esetekben szokásos – mégis meg kellett szülnie, de az otthon szeretettel berendezett gyerekszoba helyett első útjuk a temetőbe vezetett. Ez volt élete legszörnyűbb időszaka, és az is megnehezítette a dolgot, hogy a vizsgálatok semmilyen szervi eredetű problémát nem mutattak ki, ami oka lehetett volna a sorozatos vetélésnek. A nő ezután elutazott feltöltekezni a szüleihez néhány hónapra, akik akkoriban épp a Fülöp Szigeteken állomásoztak. Evelyn belenyugodott a sorsába, és kiegyensúlyozottan, új dolgokra összpontosítva tért haza Angliába. A munkájára koncentrált, ami sok örömet szerzett neki, és ekkoriban már Manuelnek is nagyban felfelé ívelt a karrierje a hadseregnél. Nem csoda, hogy meglepetésként érte, amikor kiderült, hogy ismét terhes, és már a tizedik hétnél jár. Tanácstalan volt, nem tudta miként viselkedjen. Örüljön? Szomorkodjon? Reménykedjen, vagy inkább ne is vegyen tudomást a dologról, hiszen úgyis hamar véget ér az egész? Ezért aztán megpróbált olyan semlegesen viselkedni, amennyire tőle telt. Nem változtatott meg semmit az étkezési vagy egyéb szokásain. Továbbra is dolgozott, és nem élte bele magát az egészbe, még vizsgálatokra sem járt el olyan szorgalmasan, mint azelőtt. Akkor kezdett komolyabban elgondolkodni a helyzetéről, amikor már a huszonhatodik terhességi hétnél járt, és az első ultrahang mindent a legnagyobb rendben talált. Egy ilyen idős magzatnak már meglehetősen jó esélye van az élve születésre, és arra is, hogy megfelelően fejlődik majd, annak ellenére, hogy korábban jött a világra. Elmúlt a huszonhetedik hét, majd a huszonnyolcadik is minden komplikáció nélkül. Ekkor már nem hagyhatta figyelmen kívül a tényt, hogy minden eddigi balsiker és csalódás ellenére nagyon úgy néz ki, hogy hamarosan anya lesz. Amikor a kilencedik hónapba lépett a terhesség, hirtelen pánikszerűen vásárolni kezdett. Mivel korábban végleg lemondtak a gyerekáldásról, mindent, amit addig megvettek és előkészítettek, elajándékoztak. Nem volt otthon még egy darab pelenka sem, nemhogy gyerekágy, pelenkázó asztal és a többi, ami ilyenkor szükséges. Nathaniel – akinek a neve azt jelenti ’Isten adta’ – végül harmincöt hétre született makkegészségesen, minden komplikáció nélkül. Anya és fia között az első pillanattól kezdve szoros, meghitt szeretetkapcsolat alakult ki, ami még a tinédzserkori hormontermelés okozta őrületet is túlélte. Nate születése után Evelyn tökéletesen boldog és elégedett volt. Az orvosoknak fogalmuk sem volt róla, miért sikerült ötödszörre az, ami az első négy alkalommal tragikus véget ért. Evelyn maga döntött úgy, hogy nem szeretne többé teherbe esni, mert nem akarja újból átélni a lélekölő bizonytalanságot és a magzat elvesztésével járó fájdalmat. Nem szeretett volna még egy halott gyermeket tartani a kezében, így megelégedtek azzal, amijük volt, az pedig nem volt kevesebb, mint egy életrevaló, gyönyörű és vidám kisfiú.

Mindezek fényében Nate megértette, miért reagál az édesanyja érzékenyen bármire, ami az ő egészségét érintette. Igyekezett kímélni az asszonyt, amennyire tőle telt, néha még túlzásba is vitte a dolgot. Egyszer tizenegy éves korában az egyik barátjával gördeszkázás közben hatalmasat esett, még a csuklója is eltört. Ahelyett azonban, hogy sírva haza rohant volna, a barátja szüleihez mentek inkább. Az apa vitte el őt a kórházba, ahol megröntgenezték, és begipszelték a kezét. Csak ezután hívta fel az anyját, és mesélte el neki a lehető leghiggadtabb módon, hogy mi történt. Evelyn büszke volt a fia fejlett szociális érzékére, ugyanakkor aggódott, hogy a gyerek olyan szerepbe kényszeríti magát, hogy az anyját kímélje, ami egyáltalán nem neki való az ő korában.

Mikor végül Nate felhívta őt a kórházból, Evelyn a helyzethez képest higgadtan viselkedett, hisz az évek folyamán volt alkalma hozzászokni a fiú futball sérüléseihez. Abban maradtak, megvárják mit mond az orvos a vizsgálatok után, és ha már aznap hazamehet, akkor Evelyn eljön érte kocsival, hogy hazavigye.

Amikor Alex megérkezett a St. Vincent’s-be, nagy volt a sürgés-forgás az előtérben. Több sérültet is behoztak egyszerre, így a lánynak várnia kellett, mire oda került a recepciós pulthoz. Az alkalmazott türelmetlenül kérdezte meg, hogy miben segíthet.

– Szeretnék valakit meglátogatni. Nemrég hozták be.

– Hogy hívják az illetőt?

– Nate Cruz – válaszolta Alex halkan, aztán megköszörülte a torkát és hangosabban megismételte: − Nathaniel Cruz. Iskolai baleset volt.

– Cruz, Cruz… Nathaniel, igen megvan. De a fiatalember még kivizsgálás alatt áll, a doktor úr még nem végzett nála. Csak családtagok mehetnek be hozzá – jelentette ki hidegen.

Alexis csupán fél pillanatig habozott, azután magabiztosan a nőre mosolygott, és kijelentette:

– Az nem gond, én ugyanis az unokatestvére vagyok. Anyai ágon.

A nő gyanakvóan mérte végig, de Alex szerencséjére ekkor szinte egyszerre szólalt meg a pulton mind a két telefon. A recepciós gondterhelten körülnézett, de a kolléganője épp egy távozó beteggel volt elfoglalva.

– Mi a neve? – kérdezte a lányt sóhajtva, keze közben már a telefon után nyúlt.

– Wood… − kezdte bemondani a nevét, de hirtelen meggondolta magát. Ha utóbb kiderül, hogy Nate unokatestvérének hazudta magát, jobb lenne, ha nem tudnák meg a valódi nevét. – Watson – bökte ki végül is.

– Rendben, Miss Watson. Első emelet 123-as szoba, de csak akkor mehet be, ha a doktor úr éppen nincs ott – bökött felé a nő, és már bele is hallózott a telefonba.

– Köszönöm – válaszolta Alex, és villámgyorsan elhagyta a recepciós pultot.

Gyalog ment fel az emeletre, és szíve egyre hevesebben kalapált, amint közeledett a vizsgálóhoz. Mielőtt bekopogott volna, megállt egy pillanatra az ajtó előtt, hogy összeszedje a gondolatait. Fogalma sem volt, mi várja odabent, vagy hogy milyen állapotban van a fiú, és ez aggasztotta. Az is meglehet, hogy Nate látni sem akarja, és kizavarja, amin nem csodálkozott volna, bár korábban a pályán nem volt olyan érzése, hogy a srác dühös volt. Talán azért, mert még kába volt – morfondírozott magában a lány és tépelődésében az ajtó nyitódása szakította félbe. Egy nővér jött ki a szobából és pont belé botlott.

– Befelé igyekszik? – kérdezte mosolyogva.

– I…igen – válaszolta a lány.

– Akkor, tessék csak – tárta ki neki az ajtót a nő.

A lány átlépte a küszöböt és halkan becsukta maga mögött az ajtót. A kórteremben három ágy volt, melyek közül kettő érintetlenül állt, az ablak mellettiben pedig Nate feküdt. A fiú félig fekvő helyzetben kényelmesen hanyatt dőlt, arccal az ablak felé fordult, jobb kezében a telefonját tartotta. Alexis meglepődött, mert most a vértől teljesen megtisztítva a srác még a korábbinál is helyesebbnek látszott. Sötét haja és kreol bőre szinte világított a hófehér kórházi ágynemű között. Még sebbel az arcán és felszakadt szája szélével is átkozottul vonzó volt. A fiú felé fordította a fejét és néhány szívdobbanásnyi ideig csodálkozón nézett rá. Mintha a memóriájában kutatott volna.

– Helló!

A fiú arcizmai lassan ellazultak, és huncut mosoly ült ki az arcára.

– Helló! – válaszolta hasonló stílusban.

Alex megállapította magában, hogy Andreának tökéletesen igaza volt, amikor Nate Cruzt a St. Andrew’s legdögösebb srácának nevezte. A fiúnak sűrű szempillás, aranybarna szeme volt, és a mosolya olyan rosszfiúsan sármos, hogy Alex szíve kihagyott pár ütemet a látványtól. Ez a srác már szinte giccsesen jóképű volt, és ő nem szerette a hozzá hasonlókat. Úgy tapasztalta, hogy az ilyen Nate Cruz fajták gyakran beképzeltek, önteltek és arrogánsak. Szándékos meggyőződéssel bojkottálta a túl helyes srácokat, és tüntetőleg a csúnyábbakkal barátkozott. Dominick Blake, a legjobb barátja sem volt egy Adonisz, már ami a külső megjelenését illette. Szimpatikus és melegszívű könyvmoly volt, két évvel idősebb Alexnél. Vastag fekete keretes szemüveget hordott, szőkésbarna, egyenes szálú haja mindig gondosan rövidre volt nyírva. Dominick a magasságához túl vékonynak számított, és legkevésbé sem lehetett azzal vádolni, hogy sportos alkat lenne. Rákkutató orvos akart lenni, és akkoriban épp az első évét töltötte az orvosi egyetemen. Csak a hétvégeken járt haza a szüleihez, akik a Woodville család legrégibb és legközelebbi barátainak számítottak.

Nate váratlanul lehengerlő mosolya és túlságosan is vonzó arca némi elégedetlenséggel töltötte el a lányt, de figyelmeztette magát a látogatása okára. Válltáskájának pántját szorongatta, miközben beszélni kezdett:

– Remélem nem gond, hogy bejöttem – biccentett az ajtó felé. − Nem tudom, emlékszel-e rám a focipályáról.

Nate lassan bólintott annak jeléül, hogy emlékszik, de nem szólt egy szót sem. Úgy tűnt, nem áll szándékában megkönnyíteni számára dolgot.

– Csak meg akartam kérdezni, hogy vagy és mennyire komoly a sérülésed. A pályán eléggé brutálisnak látszott a dolog, állati hosszú ideig voltál eszméletlen. Mindenki be volt parázva, hogy kinyiffantál.

Alex elhallgatott és feszengve állt egyik lábáról a másikra. Általában talpraesetten viselkedett és nem volt jellemző rá, hogy zavarban lenne, de ez a helyzet most rendkívül kínosan alakult. Ekkor végre a lány megkönnyebbülésére Nate is megtörte a hallgatást.

– Szerintem veszélyesebbnek tűnt a dolog, mint amilyen valójában. Lefogadom, hogy ma este haza is engednek.

– Ez klassz – mosolyodott el a lány megkönnyebbülten Nate laza válaszától. De még mindig nem volt biztos benne, tudja-e a fiú, hogy az ő hibájából került kórházba. – Izé… szóval nem tudom, elmondták-e neked, de az van, hogy én rúgtalak fejbe a labdával. Tök ciki, de tényleg nem akartam. Sajnálom – húzta el a száját kelletlenül.

Nate halványan elvigyorodott.

– Tudom.

– Tényleg? – kérdezte Alex meglepetten.

– A doki felvilágosított az autóban, hogy mi történt, meg nemrég az edző is felhívott.

– Nem tudom, hogy történhetett, de teljesen elvakított a Nap. Azt hiszem rosszul találtam el a labdát, te pedig rosszkor álltál rossz helyen – magyarázta erőteljesen gesztikulálva.

– Hogy én rosszkor álltam, rossz helyen? – ismételte meg a fiú a szemöldökét felvonva.

– Nem úgy értettem. Vagyis… abszolút az én hibám volt, ami történt, de esküszöm, nem volt szándékomban, hogy végezzek veled.

Nate hangosan felnevetett.

– Az azért megnyugtat, hogy nem szándékosan tetted. Nem szeretnék az ellenségeid közé tartozni, ha így intézed el őket.

– Ez nem vicces – forgatta a szemét a lány. – Fogalmad sincs, milyen nyomorultul éreztem magam, amikor ott feküdtél a földön és olyan sokáig nem mozdultál. Soha többé nem nyúlok ahhoz a rohadt labdához. Egy katasztrófa vagyok a fociban.

Nate kétértelműen vigyorgott és a távirányítóval feljebb állította az ágytámlát.

– Gyere már közelebb, nem harapok. Told ide azt a széket – kérte kedvesen, mire Alexis kelletlenül körbenézett, mint aki nem biztos benne, mit tegyen.

– Akkor ez azt jelenti, hogy nem vagy dühös? − kérdezte, közben odahúzta a széket és leült az ágy mellé.

– Nem izélj már, dehogy haragszom. Miután biztosítottál róla, hogy nem szándékos emberölési kísérlet volt a részedről, spongyát rá! – felelte és öklét a lány felé tolta, aki odaérintette a sajátját. – Egyébként pedig hiba lenne abbahagynod a futballt. Akinek ilyen halálos rúgása van, annak a csapatban a helye. A technikádon még csiszolni kell, de az alap nem rossz.

– Tehetségtelen focista vagyok, ehhez nem fér kétség, de nem nagy ügy – vonta meg a vállát a lány. − Csak a mozgás meg az ismerkedés miatt kezdtem el a focit, de ahogy a példa is mutatja, akkor teszem a legjobbat a környezetemmel, ha visszatérek a futáshoz.

− Ahogy gondolod − tárta szét a kezét Nate vigyorogva. – Viszont még mindig nem tudom a nevedet.

– Alexis.

– Hogy lehet, hogy eddig még nem találkoztunk?

– Még csak két hete vagyok a St. Andrew’s-ban. Nem sok embert ismerek.

– Hová jártál azelőtt?

– Az East Abbey Academy-be. Ismered?

– Hallottam róla – válaszolta a fiú. – De miért az év közepén váltottál iskolát?

Amint kimondta a kérdést, eszébe jutott, hogy hamarosan őrá is pontosan ez vár. Kíváncsi volt, milyen ok vihet rá valakit az év közbeni iskolaváltásra, hacsak nem az, hogy az apját kiküldetésbe küldik, és áthelyezik Portugáliába. Alexis hangosan kifújta a levegőt, és hátradőlt a széken.

– Hát ez egy elég szar történet.

− Ne csigázz – biccentette oldalra a fejét a srác érdeklődve.

– Tulajdonképpen az anyám hülyesége miatt vagyok itt. Az East Abbey egy alapítványi iskola, amit a szüleim is támogatnak, vagyis támogattak, egy hónappal ezelőttig.

Ebből a rövid magyarázatból Nate előtt máris megvilágosodott egy s más Alexis családi hátterével kapcsolatban. Az East Abbey alapítványi iskola volt, privát intézmény, ahová a borzasztóan magas tandíjak miatt csak igen gazdag szülők járatták a gyerekeiket. A St. Andrew’s is jó hírű iskola volt, de sokkal inkább a sport területén elért kimagasló eredményei tették híressé, mintsem az égbe szökő tandíjak.

– Mit történt? – kérdezte a fiú.

– Anyám is tagja volt az alapítvány igazgatótanácsának, de valami nézeteltérése akadt velük. Úgy tudom, összebalhéztak, és mivel egyik sem engedett, eléggé elmérgesedett a helyzet. Végül anyám úgy döntött, mindenki bekaphatja, nem támogatják többé az alapítványt és engem is kivett az East Abbey-ből. És mindezt a tanév közepén – húzta el a száját.

– De miért? – kérdezte Nate őszintén csodálkozva.

– Úgy érted mi volt a nézeteltérés oka? Halvány fogalmam sincs − vallotta széttárt karokkal. – Nekem nem számoltak be róla, és az igazság az, hogy nem is érdekel. Anyám nem könnyű eset. Nem ez volt az első, és tutira nem is az utolsó alkalom, hogy összerúgja a port valakivel.

– De az egésznek mégis csak te ittad meg a levét, vagy nem?

– Elég nagy szívás volt, de ez van – felelte a lány könnyed mosollyal.

– Talán jobb is, hogy leléptél onnan azok után, ami történt. Anyád ellenségei eléggé betarthattak volna neked, míg le nem érettségizel.

– Az biztos – hagyta jóvá a lány.

– Mindenesetre az a fő, hogy itt vagy, és úgy tűnik én is túlélem maradandó sérülés nélkül a megismerkedésünket.

– Még egyszer sajnálom, ami történt.

– Felejtsük el! – kacsintott rá a fiú, de ekkor kinyílt a kórterem ajtaja, és mind a ketten odakapták a fejüket.

A recepcióról ismert nő lépett be, kezében Nate kórlapjával. Alexis felpattant a székről, vállára akasztotta a táskáját, és hátralépett.

– Sajnálom, Miss Watson, de be kell fejeznie a látogatást. A doktor úr azonnal itt lesz a CT felvételekkel.

Alexis meglepetten pislogott párat az ismeretlen nevet hallva, aztán leesett neki, miért szólítja a nő Watsonnak.

– Nem gond, már amúgy is menni készültem – mondta és az ajtó felé oldalazott.

– Alexis, várj! – szólt utána a fiú, ám ő nem hagyta, hogy folytassa.

– Minden jót, Nate, és örülök, hogy nincs komoly bajod – hadarta, és lenyomta a kilincset.

– Köszönöm a látogatást és… örülök, hogy megismertelek. Találkozunk a suliban – mondta Nate, megadva ezzel a kegyelemdöfést a lány unkatestvéres sztorijának.

Alexis vérvörös képpel a nővérre sandított, aki homlokráncolva nézett vissza rá. Mielőtt magyarázkodnia kellett volna, kisurrant a kórteremből, és pont beleütközött az orvosba, aki éppen befelé igyekezett, kezében a röntgenképpel.

– Mi olyan sietős, kisasszony? – mérte végig a férfi alaposan a lányt.

– Elnézést – hadarta Alexis, és hátát nekitámasztva a falnak kifújta a levegőt, amint a doktor mögött becsukódott a 123−as ajtaja.

Még hallotta, amint a férfi kedélyesen megjegyzi:

– Maga szerencsés fickó, Mr. Cruz, és ezt nem csupán a kedvező CT felvételek miatt mondom.

A lány lefutott a lépcsőn és igyekezett minél gyorsabban elhagyni a kórházat. Izgatott volt, a szíve hevesen vert, mintha adrenalin spriccelt volna szét a testében. Új és izgató gondolatok cikáztak a fejében, miközben hazafelé sétálva Nate Cruzra gondolt. Tetszett neki a srác, és ez önmagát is meglepte, hisz túlzottan jóképű volt, és az ilyeneket eddig unszimpatikusnak találta. Aztán Dominick arca jelent meg előtte, de hiába próbált erővel rá koncentrálni, gondolatai és fantáziája makacsul Nate-hez vándoroltak.

Nate még aznap elhagyhatta a kórházat, az orvos mindössze annyit ígértetett meg vele, hogy legalább egy héten keresztül nem focizik. Ennél szigorúbb megkötés nem is érhette volna a fiút, de tudta, hogy saját érdekében be kell tartania a kényszerpihenőt. A megbeszéltek szerint Evelyn érte jött, hogy hazavigye, és már az autóban ültek egy ideje, amikor az asszony aggódva fordult a fia felé.

– Szokatlanul csendes vagy. Nem érzed jól magad? Szédülsz?

– Semmi bajom, anya. Az orvos is megmondta, hogy nincs miért aggódni. Csak az edzéseket kellene hanyagolnom egy hétig. Majd meglátjuk – sóhajtott a fiú.

– Egészen pontosan úgy fogsz tenni, ahogy az orvos előírta. Az agyrázkódással nem lehet viccelni. Ha nem kúrálod ki magad, később komolyabb következményei is lehetnek a dolognak – replikázott a nő.

Mialatt az esti forgalomban evickéltek, Evelyn várta a kedvező pillanatot, hogy megemlítsen egy kellemetlen dolgot. Az alkalom azonban nem akart elérkezni, mert Nate egész idő alatt szokatlanul szótlan volt, és kifelé bámult az ablakon. A nő megköszörülte a torkát és belevágott:

– Nem is ártana, ha egy-két napig otthon maradnál, legalább segítenél a pakolásban egy kicsit. Össze kell kapnunk magunkat, ha időben végezni akarunk a csomagolással.

Nate gyanakvóan oldalra fordította a fejét. Nagyon úgy hangzott, mintha az egy hónap múlva tervezett költözést előbbre hozták volna. Anyja nem szólt, csak sajnálkozva húzta el a száját, amiből a fiú már tudta, hogy a gyanúja jogos.

– Mikor? – kérdezte morcosan.

– Tíz nap, talán két hét múlva.

A fiú bosszúsan kifújta a levegőt.

– Mi olyan átkozottul sürgős hirtelen?

– Tudod, ha rajtam múlna, el sem kellene mennünk. Legalábbis nem a tanév vége előtt.

– De nem rajtad múlik – forgatta a szemét.

– Próbáld megérteni, valószínűleg ez lesz az utolsó nagy kiküldetése. Ezután már nyugodtabb lesz a helyzet.

– A múltkor is ezt mondtátok – vetette oda frusztráltan.

– Tudom, szívem, igazad van, de szerintem neked is tetszeni fog a hely. A focit ott is folytathatod, és ha komolyra fordul az U19-es válogatás, akkor megígérem, hogy hazajövünk. Akármit is mondjon apád, te meg én hazautazunk és kész.

– Átkozottul rossz időzítés – morogta a fogai között a fiú.

– Tessék?

– Nem erről van szó – fordult felé Nate leverten. – Portugáliát nem is bánom, csak éppen… pont most?

– Hogy érted, hogy pont most?

– Hát… – Nate megvakarta a fejét, és alig hallhatóan mormolta: – Megismertem valakit.

Az édesanyja elmosolyodott, és hitetlenkedve megcsóválta a fejét.

– Csak neeem? – mondta erőteljesen túljátszva a dolgot. – És van neve is annak a valakinek?

– Alexis. Alexis Watson. Új lány, csak két hete jár a St. Andrew’s-ba, ezért nem találkoztunk korábban. Ma futottunk össze először a meccsen.

– Csak ma láttad először és máris ilyen hatással van rád? Mit csinált, amivel ennyire felkeltette a figyelmedet?

A fiú felröhögött, és amíg hazaértek, mindent elmesélt az anyjának onnan kezdve, ahogy a tizenhatosnál készülődött a szabadrúgás elvégzésére, egészen odáig, hogy Alexis elhagyta a kórtermet.

Evelyn meglepetten hallgatta a beszámolót, nem tapasztalta még ezelőtt, hogy a fia ennyire érdeklődne egy lány iránt. A költözés mindennek a fényében tényleg a lehető legrosszabbkor jött, de biztatta a fiút, hogy ettől még semmi sincs veszve. Ha el is hagyják Angliát egy időre, akkor is tarthatják a kapcsolatot Alexisszel, írhatnak leveleket egymásnak.

Nate az elkövetkezendő két nap folyamán nem ment iskolába, hanem Evelynnek segített otthon a csomagolásban. A rákövetkező napon két komoly tesztet kellett megírnia, és ráadásul visszavárták a kórházba kontrollra az agyrázkódása miatt. Alexet legközelebb négy nap múlva látta csak viszont az iskola ebédlőjében. A fiú a focicsapat tagjaival ült a megszokott helyükön, és az előttük álló meccsről beszélgettek, melyen Nate a sérülése miatt nem tudott részt venni. Alexis sem volt egyedül, hanem az osztálytársával ebédelt, de amikor tekintetük találkozott, összemosolyogtak.

Pénteken a lányoknak a szokott időben foci edzése volt, amin Alexis is részt vett. Gondolta, ad még egy esélyt a sportágnak és valóban mindent beleadott, amíg ki nem szúrta, hogy Nate is ott ül a lelátón. A fiúk éppen akkor készülődtek neki az edzésnek, ezért Nate-nek jó oka volt a lelátóról figyelni, de Alexis onnantól fogva végig bénázta a másfél órát, még azt is elfelejtette, amit addig tudott a fociról. Végül sietve, még a többi lány előtt elhagyta a pályát, és az öltözőbe menekült. Negyedóra múlva frissen lezuhanyozva a kíváncsisága visszavitte a pályához. Megállt a lelátó szélén és szétnézett, de Nate-nek akkor már nyoma sem volt.

A következő héten Nate-nek szokatlan módon gyakrabban akadt dolga az iskolaépület azon szárnyában, ahol a fiatalabb évfolyam osztályai voltak. Addig kóválygott a folyosón, míg össze nem futottak Alexszel, akkor viszont úgy tett, mint aki buzgó érdeklődéssel olvassa a fali hirdetőtáblát. Alex már messziről meglátta őt, és azon vacillált, hogy mit csináljon. Korábban is látta már erre kószálni, de a lány eddig sosem volt egyedül, most azonban nem volt más a közelben. Egymásra mosolyogtak, és a fiú köszönt először.

– Szia, Alexis!

– Helló!

Alexis érezte, hogy ebben a helyzetben hiba lenne rákérdeznie, mit keres a fiú az épület ezen részében, ezért hagyta is. De örült a viszontlátásnak, mert Nate azóta is gyakran járt a gondolataiban.

– Hogy vagy? Hogy van a fejed?

– Semmi baja. A doki szerint megmaradok.

– Az király. És mikor játszol legközelebb?

Alex látta a szeme sarkából, hogy a mellettük elhaladó lányok megbámulják őket. A hír az előző heti eseményekről a pályán rég elterjedt az egész iskolában, és biztosan fura látványt nyújthatnak így együtt.

– Az edzéseken már én is részt veszek, de a holnapi meccsen még nem játszom. Ez azért szívás, mert ez lenne az utolsó meccs, ahol a St. Andrew’s színeiben játszhatnék – sóhajtott.

– Az utolsó meccs? – kérdezett vissza a lány csodálkozva.

– Ja, te még nem is tudod – túrt bele a hajába a fiú gondterhelten. – Nem csak nálatok zűrösek a szülők.

Alexis elmosolyodott, mert Nate arra utalt, amit ő mesélt neki a kórházban az anyjáról.

– Nálatok ki a nehéz eset?

– Apám – emelte a szemét az ég felé. – Ha van kedved holnap megnézni velem a meccset, akkor elmesélem közben, hogy mi az ábra.

– Holnap? − Alex elmélázva bámulta a sebet Nate alsó ajkán, melyet ő okozott a minap.

– Este hatkor kezdődik, és utána elmehetnénk még kajálni valahova… ha akarod – ajánlotta a fiú.

Alexisnek halványan felderengett, mintha lenne már programja másnap estére, de az istennek se akart az eszébe jutni, hogy mi az.

– Szívesen – válaszolta, mire a fiúból megkönnyebbült sóhaj tört elő.

– És mit válaszoltál? – kérdezte Ronnie, fejét érdeklődőn oldalra biccentve.

Alex a szoba közepén a kerekesszék hátsó kerekein egyensúlyozva forgott maga körül, és vigyorogva válaszolt.

– Azt, hogy elmegyek.

− De ezt nem teheted – fakadt ki a húga.

− Miért nem? – nézett rá homlokráncolva.

– Azért, mert holnap valamennyien Nick anyjának a születésnapi partijára vagyunk hivatalosak.

A kerekesszék első kerekei nagy zöttyenéssel landoltak ismét a földön, Alex pedig a homlokára csapott.

– A fenébe, tudtam, hogy van valami program holnapra, de sehogy nem jutott eszembe, mi az.

Ronnie úgy ingatta a fejét, mintha legalább dupla annyi idős lenne, mint a nővére.

– Már nem mondhatom le – folytatta Alex, támogatást remélő tekintettel nézve a húgára.

– Miért ne mondhatnád le?

– Mert… mert már így is elég bajt okoztam neki. És egyébként is bunkóság lenne, hisz már megígértem, hogy elmegyek vele a meccsre.

– Mióta érdekel téged, ha bunkón viselkedsz másokkal? – kérdezte a kislány kihívóan.

Alex válasz helyett nőiesen hozzávágta a szőrpapucsát, és hangosan felnevetett. Kiszállt a székből, megkerülte az íróasztalt és hátulról finoman átölelte Ronnie nyakát. Egy puszit nyomott az arcára.

– Nem nézed ki belőlem, hogy én is változhatok? És nem feltétlenül mindig csak rossz irányba.

– Nem azért mondtam – válaszolta a kislány szelíden. − De mi a helyzet Nickkel?

− Mi lenne vele? Ez nem is az ő szülinapja, hanem az anyjáé. Miért kéne nekem is jelen lenni? – húzta el a száját.

− Anya kiakad, ha nem jössz el, és apa sem lesz boldog – hívta fel a figyelmét a húga egy fontos tényre.

Alex gondterhelten megvakarta a homlokát, tudta, hogy Ronnie-nak igaza van. Muszáj valamilyen kompromisszumot találnia, mert a randit Nate-tel semmi pénzért, még az anyja haragjáért sem mulasztotta volna el.

Este hatra zsúfolásig megtelt a nézőtér, a tanulókon kívül szép számmal jöttek szülők is, hogy megnézzék a két londoni iskola derbyjét. A lelátón Nate törte az utat Alexis előtt, és amikor sikerült leülniük, a fiú furcsán érezte magát odafent. Játékosként vagy a pályán rohangált, esetleg a kispadon ült, de mindig aktívan kivette a részét a történésekből. Idegennek találta a néző szerepét, és csak akkor érezte jobban magát, amikor oldalra pillantott a lányra. Mert az igazság az volt, hogy ebben a pillanatban sehol nem lett volna szívesebben, mint Alexis mellett, legyen az bárhol a világon.

– Hogy kerültél egyáltalán közvetlen mellém a baleset után? Úgy értem, hirtelen elsötétült előttem minden, és a következő, amire emlékszem, hogy ott térdelsz mellettem, és törölgeted az arcom.

– Muszáj emlékeztetned rá? Halál ciki az egész – húzta el a száját a lány félig viccelődve.

− Ne már! Csak szeretném tudni, hogy mi történt.

Alex sóhajtva megadta magát és mesélni kezdett.

−Amikor láttam, hogy a földön fekszel, állatira beparáztam. Aztán egyszer csak az iskolaorvos rohant be a pályára egyenesen feléd, és ekkor már totál pánikba estem. Félrelökdöstem mindenkit, hogy láthassam mi történt. Nem tudtam mit tegyek, csak segíteni akartam.

– Az komoly – villantotta rá egy szexi vigyort a fiú.

– Azt mondják, meglehetősen elszánt tudok lenni, ha valamit a fejembe veszek. Odatérdeltem melléd, mert látni akartam, mekkora a baj, a doki pedig azonnal kinevezett az asszisztensének.

– Mr. Murphy? – kérdezte hitetlenkedve Nate.

– Aha. Utasításokat adott, hogy mire van szüksége a táskájából, és megbízott, hogy tisztítsam le a vért az arcodról.

Nate elismerő pillantást vetett rá, és még akkor sem vette le róla a tekintetét, amikor a bíró hosszan sípolt, és a közönség nagy része felhördült a lelátón.

– Ezek szerint nem leszel rosszul a vértől? – kérdezte a fiú ismét a pálya felé fordulva.

– Á, dehogy! Nincs hatással rám az ilyesmi.

– A végén még orvos lesz belőled – jegyezte meg Nate viccelődve.

– Erősen gondolkodom rajta. Vonz a gondolat, hogy ezt a hivatást válasszam, csak ne kellene annyit tanulni érte! – emelte égnek a szemét, és mélyet sóhajtott.

– Hűha, ezek komoly tervek.

– Majd meglátjuk. Egyelőre azzal is beérem, ha átvészelem a tanévet anélkül, hogy további focistákat vonnék ki a forgalomból.

– Kezdetnek nem rossz – jelentette ki a fiú, aztán ujjongva ugrottak fel a helyükről, mert a St. Andrew’s hatalmas gólt rúgott az ellenfél kapujába.

Félidőben Nate elrohant a büfébe, hogy hozzon maguknak valamit inni, de mikor két műanyag pohárral a kezében visszatért, Alexet társaságban találta. Két fiú és egy lány ültek körülötte, és a szőke hajú srác, egyik lábát a padra feltéve magyarázott a többieknek. Nate kiszúrta, hogy a másik három Alex évfolyamából való, és érezte, miként önti el a féltékenység.

– Arrébb mész, haver? – lökte vállon a srácot, nem éppen durván, de elég határozottan ahhoz, hogy a másik megértse a jelzést. Nem volt jellemző rá a focipályán kívüli agresszivitás, de most olyan jéghideg pillantást vetett a fiúra, hogy az felért egy nyílt figyelmeztetéssel. Az üzenet célba ért, mert a másik három összenézett és gyorsan el is húzták a csíkot. Nate lehuppant Alex mellé és a kezébe nyomta az üdítős poharat.

A második félidőben alig érzékeltek valamit a meccsből, teljesen elmerültek a beszélgetésben. Alexis mesélt a régi iskolájáról, és kitárgyalták a tanáraikat. Ahhoz képest, hogy alig ismerték egymást, beszélgetésük kötetlen és laza volt. A lánynak imponált Nate közvetlen, magabiztos stílusa. Igaz, hogy nem szerette az öntelt srácokat, ugyanakkor a félszeg és pipogya fiúkkal sem tudott mit kezdeni. Maga is belátta, hogy nem volt könnyű eltalálni az ízlését, de Nate éppen valahol a két típus között helyezkedett el. Dominicken kívül Nate volt az egyetlen srác, akit imponálónak és érdekesnek talált. Az össze többi fiú, aki eddig bepróbálkozott nála, untatta. A mérkőzésnek időközben vége lett, ám ők még mindig nem fogytak ki a beszédtémából. Kisétáltak az iskolából, keresztül a közeli parkon, de Alexis ekkor már egyre gyakrabban nézegetett az óráját.

– Sietsz valahová? – kérdezte a fiú.

– A helyzet az, hogy ma este van még egy jelenésem. Nincs sok kedvem hozzá, halál unalmas lesz, de részt kell vennem a családommal egy születésnapi partin.

– Mikor kell ott lenned?

– Még van kb. fél órám, aztán mennem kell – hazudta a lány, mert valójában már rég késésben volt.

– Rendben, akkor bekaphatunk útközben is valamit, ha gondolod. Van itt nem messze egy szuper török büfé.

− Oké.

– Nem régen nyílt meg, és az egyik barátom apjáé az üzlet. Utánozhatatlan a kebabjuk.