Stephanie Archer

BEHIND THE NET

A HÁLÓ MÖGÖTT

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Behind the Net

Angolból fordította: Lévai Márta

Copyright © 2023 by Stephanie Archer

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803316

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Bryannek, Alannának, Sarah-nak, Helennek és Antheának, mert ők ujjonganak a leghangosabban, amikor pontot szerzek.

Tartalmi figyelmeztetések

Az olvasmányosság érdekében megváltoztattunk néhány,
a profi jégkorongozás világához kötődő részletet.

A regényre vonatkozó tartalmi figyelmeztetéseket az alábbi stephaniearcherauthor.com/content-warnings linken lehet megtekinteni.

Első fejezet

Jamie

A jobbszélső a kapu felé siklik, és a korong felém vágódik. Pukkanó hangot hallat a kesztyűmön, és a vérem még jobban száguldani kezd. Mindent eláraszt bennem a versengés öröme és az elégedettség.

– Streicher kivédi! – kiált felém az új csapattársam, én pedig gyors biccentéssel dobom vissza a jégre a korongot. New Yorkban ezt kántálták a szurkolók a meccseink alatt. Amikor tavaly megnyertem a Vezina-trófeát, amivel az NHL a szezon legjobb kapusát ismeri el, ezt is megemlítették a teljesítményemet méltató beszédben.

A pad mellett álló edzők árgus szemekkel lesnek minket, jegyzetelnek, és egymás között megbeszélik a csapat teljesítményét. Addig bámulom őket, míg a korong elszáll mellettem, és a gyomrom azonnal elszorul. A vezetőedző tekintete rám villan, az arcáról semmit sem tudok leolvasni.

Két héttel ezelőtt szerződtem le a Vancouver Stormhoz, szabadúszóként, a nyilvántartott értékem alatti fizetésért. Anyámnak pánikrohama volt az autóbalesete után, és nekem hiába mondogatta, hogy jól van, abból, hogy elhallgatta az eseteket előlem, pontosan tudtam, romlik az állapota. Most, hogy alacsonyabb áron megszereztek, a vancouveri hokicsapat vagyontárgya lettem, akit adott esetben drágábban eladhatnak, mint amennyiért szereztek, és ebbe nincs semmi beleszólásom. Olyan vagyok, mint egy megvásárolt ház: ha jobb állapotban lévő, szebb ingatlant találnak nálam, túladnak rajtam.

Elönt az aggodalom. Az anyám hosszú éveken át küzdött depresszióval és kóros nyugtalansággal, egészen azóta, hogy apám még kisbabakoromban meghalt, egy általa előidézett, részeg autóbalesetben, de miközben New Yorkban dolgoztam, nem figyeltem rendesen az anyámra, és időközben tovább romlott az állapota.

Vancouverből tehát ki sem robbanthatnak: nem tekintem reális lehetőségnek, hogy innen elküldjenek, és a sportágat sem fogom elhagyni, amit imádok, szóval nincs mese, ebben a szezonban a legjobb formámat kell hoznom, és megtartani a top minősítésemet, akkor nem adnak el. Ha valamikor, hát idén igazán összpontosítanom kell.

A játékosok folytatják az edzést, és különféle pozíciókból támadnak a kapura, én pedig fejben végigsorolom magamban, mit tudok róluk a korábbi meccsek alapján. Korábban játszottam a csapat ellen, felismerek néhány arcot, de őket messze nem ismerem annyira, mint a régi csapattársaimat. Hét éve a New York-iaknál játszottam, tizenkilenc éves korom óta. Az edzőkről sem sokat tudok, és a várost azóta nem éreztem igazi otthonomnak, amióta elköltöztem, mert felvettek a junior csapatba New Yorkban, de most egyszerűen itt a helyem, Vancouverben.

Mindez keményen feszíti belülről a mellkasomat. Ez még csak az edzések első napja, de sohasem nehezedett még rám ennél nagyobb nyomás, hogy a lehető legjobb formámat hozzam.

Sípszó harsan, és a többiekkel együtt a pad felé korcsolyázunk.

– Nagyon jól néztek ki odakint, srácok – fogad minket az edző, amikor összegyűlünk a pad körül.

Az előző szezon végén, amely a Storm történetének egyik legrosszabb eredményével zárult, a sportlapok címoldali sztorikban adták hírül, hogy Tate Wardot nevezték ki a csapat vezetőedzőjévé. A srác a harmincas évei végén jár, nem sokkal idősebb a Vancouver Storm egyik-másik játékosánál,
és ígéretes karrier előtt állt, mint csatár, amikor egy térdsérülés keresztbe vágta minden tervét. Múlt év végéig főiskolai csapatokat edzett, és azok alapján, amit a hírekből megtudtam, úgy tűnik, a szurkolók szkeptikusan fogadták. A vezetőedzők általában idősebbek, több tapasztalattal rendelkeznek a profi szintű edzői munkában.

Ward egy pillanatra egyenesen rám néz, és a kapussisakom alatt megfeszül az állkapcsom.

– Sok munkánk lesz a következő szezonban – futtatja végig a tekintetét a játékosokon. – A tavalyi évet majdnem a tabella legalján zártuk.

A levegő ránk nehezedik. A játékosok mozgolódnak a korcsolyájukon állva, és felkészítik a lelküket. Most következik, hogy az edzők sorolni kezdik a játékosok hibáit és gyengeségeit. Nyomatékosítják, mi mindent rontott el a csapat előző évben. Ekkor hangzik el, hogy nem veszíthetünk.

Mintha nem lennék vele rohadtul tisztában anélkül is.

– Azaz nincs hová menni, csak felfelé! – Ward helyette csak ennyit mond, és ránk vigyorog. – Mehettek tusolni, és pihenjetek. Holnap találkozunk!

A játékosok elindulnak a jég széle felé, én pedig komor arccal veszem le magamról a maszkomat. Biztosra veszem, hogy Ward kellemes, támogató hozzáállásából semmi sem marad, amikor néhány hét múlva elindul a szezon, és valódi nyomás nehezedik ránk.

– Streicher! – üti meg a fülemet Ward kiáltása, amikor indulnék a folyosón az öltöző felé. Felém indul, megvárja, hogy a többi játékos végigbaktasson a folyosón, és bátorítóan odabiccent egyiknek-másiknak. – Hogy megy a beilleszkedés?

Bólintok.

– Remekül. – A lakásom tele van dobozokkal, amiket nincs időm kicsomagolni. – Köszönöm, hogy… öö… segítettél lakást intézni. Meg költözetőket.

Megfeszülnek a vállizmaim, kényszeredetten végigszántok a hajamon. Utálom, amikor mások segítségére vagyok utalva.

Ward legyint.

– A mi feladatunk, hogy segítsünk beilleszkedni a játékosoknak. Sokan kérnek külön segítőt is. Így van, aki segít kipakolni, bevásárol, elviszi szervizbe a kocsidat, megsétáltatja a kutyádat, ami adódik.

– Nincs kutyám.

Ward halkan felnevet.

– Tudod, hogy értem. Mi azért vagyunk, hogy ellássunk mindennel, amire szükséged van, hogy a jégre koncentrálhass. Bármi eszedbe jut, tudasd velünk, oké?

Nincs rá szükség, hogy bárki segítsen a jégre koncentrálnom. Kettőre redukáltam azon dolgok számát, amelyek fontosak az életemben – a hoki meg az anyám.

– Szavadon foglak! – felelem, bár pontosan tudom, hogy az égvilágon semmit sem fogok kérni.

Mindig is az a fajta srác voltam, aki képes gondoskodni magáról. És ezen nem készülök változtatni.

Ward még halkabbra fogja a hangját.

– Ha az anyádnak bármilyen segítségre lenne szüksége, arra is van mód.

Amikor azt kértem, hogy adjanak el a vancouveri csapatnak, egyedül Ward kérdezte meg, mi az oka. Mindent elmeséltem neki. Csak ő tudja, mi a helyzet az anyámmal.

Elönt a nyugtalanság. Pontosan ezért volt nagy kár kinyitnom azt a hülye számat. Az emberek azonnal bele akarják ártani magukat a másik ember dolgába. Minden ösztönöm lázadozik, a vállam görcsösen megfeszül.

Idén nagyon kimerítő szezon elé nézünk. Nyolcvankét meccs, fele itt, Vancouverben, fele idegenben, csapatedzésekkel meg a kapusedzővel, hozzá a saját erősítő tréning. Mellé még a külön alkalmak a fizioterapeutával, a masszőrrel, a sportpszichológussal és a személyi edzővel.

Feszítő elegy gyülekezik a mellkasomban, részben a versenyszellem, részben rossz előérzetek alkotják. Ötéves korom óta versengek a pályán, számomra a kihívások mindig kiteljesedést jelentettek. Komoly hajtóerő számomra, ha nagy nyomás nehezedik rám. A hosszú évek során folytatott edzések hatására végképp olyan ember lettem, aki imádja feszegetni a határait, és legyőzni őket.

S hogy idén? Ha figyelembe veszem, milyen makacs nő az anyám, és milyen sűrű lesz a program… na, ez lesz az igazán kurva nagy kihívás.

Nem mintha nem tudnám kezelni, ha koncentrálok.

– Megleszünk – felelem kurtán. – Köszönöm.

Mindig kettesben boldogultunk, anyám meg én. Ezt is megoldom. Ahogy mindig.

* * *

Tusolás és átöltözés után elindulok a sportcsarnokból, hogy szerezzek valami ebédet, aztán otthon aludjak egyet, mielőtt elindulok az edzőterembe. A stadiontól az utcáig vezető keskeny közön sétálok végig, amikor megállít a szemetes konténerek felől érkező zaj.

Egy bozontos barna kutyahátsót látok, ahogy az állat egy doboz fölé hajol. Amikor elhaladok mellette, a kutya felemeli a fejét, és rám néz. A pofája csupa sajtos makaróni.

Megcsóválja felém a farkát, alaposabban is szemügyre veszem. Sötétbarna szeme izgatottan csillog. A fajtáját nemigen lehet megállapítani, de a súlyát nagyjából húsz kilóra saccolom. Talán labrador-spániel keverék. Az egyik füle rövidebb.

A kutya tesz néhány lépést felém, gyorsan hátrálni kezdek.

– Szó sem lehet róla – mondom neki.

A kutya lefekszik a földre, a hátára hengeredik, felkínálja a hasát nekem, és miközben várja, hogy megvakargassam, a farka ide-oda söprögeti a járdát.

Vajon hol a gazdája? Elnézek erre, elnézek arra, de kettesben vagyunk. Fintorogva szemlélem az ebet. Nincs nyakörve, és a makaróni alatt csupa piszok a pofája. A szőre hosszan, ápolatlanul lóg, a szemét is eltakarja, és a nagy bunda ellenére is jól látszik, milyen sovány.

A mellkasomban szorítást érzékelek, aminek egyáltalán nem örülök.

– Ne edd meg azt! – mondom neki, és a homlokom ráncolva biccentek egyet a maradék étel felé. – Beteg leszel tőle.

Féloldalt kilógatja a szájából rózsaszín nyelvét.

– Menj haza – mondom neki szigorúan, de ő csak várja tovább, hogy megsimogassam a hasát.

Máris megsajnálom szegényt, de elhessegetem az érzéseket. Nem! Ez nem az én gondom! Nem nekem való az efféle. A francba is, még csajozni sem szoktam, mert tapasztalatból tudom, hogy az emberek többet várnak tőlem, mint amennyit adni tudok.

De akkor sem hagyhatom itt ezt a kutyát. Könnyen elütheti egy autó, vagy megsebesítheti egy prérifarkas. Ehet valamit, amitől megbetegszik.

Az állatmentők majd foglalkoznak vele. Előkotrom a telefonomat, egy ideig keresgélek a neten, aztán felhívom a legközelebbi telephelyet.

– Találtam egy kutyát a belvárosi stadion mögött – mondom a nőnek, aki felveszi. Vancouverben csak egy sportcsarnok van a belvárosban, ebből tudnia kell, miről beszélek. A vonal végén hangos kutyacsaholást hallok a háttérből. – Valaki el tudna jönni érte?

A nő nevet.

– Szívem, alig van emberünk. Magának kellene behoznia valamelyik állomásra.

Elsorolja a helyszínek nevét, ahol kutyákat is fogadnak, aztán leteszi. A közelebbi helyek mind tele vannak, el kell szállítanom a kutyát valahová a városon kívülre, hogy leadjam. Összehúzott szemmel meredek a telefonra, mielőtt visszafordulok a kutya felé.

Talpra ugrik. Egy pillanatra sem veszi le a tekintetét rólam, és továbbra is a farkát csóválja. Teljesen úgy néz ki, mintha azt hinné, hogy mindjárt adok neki valamit enni. A mellkasom bosszantóan elszorul.

– Most meg mi van? – kérdezem tőle, a farka veszett tempóra gyorsul. A szívem tájéka továbbra sem ereszt: most valami melegség kezd eláradni a környékén. Muszáj nyelnem egyet.

Egyszerűen nem hagyhatom itt csak így.

Az agyam hátsó szegletében a szigorú, fegyelmezett énem gúnyosan rám vigyorog. Talán elfeledkeztél a tébolyult időtervről? Képtelen lennél gondoskodni egy kutyáról. Hiszen a hoki mellett még a barátnőidet sem tudtad megtartani anélkül, hogy a végén ne szúrtál volna el mindent. Az aztán hétszentség, hogy nem fogadhatok be egy kutyát. A szezon felében utazni fogok.

De ezt a szegény, maszatos állatot akkor sem hagyhatom itt.

Újra csóvál, és néz rám azzal a nagy, bánatos, barna szemével. Na, jó, kutya, elviszlek a menhelyre. Ennyi. Megtartani persze nem foglak.

* * *

Aznap este megállok a menhely előtt a kocsimmal, és szemügyre veszem a kicsi, de szépen karbantartott épületet. Már hallom is bentről az ugatást. A ház mellett, egy elkerített kifutón kutyajátékokat és műanyag mászóeszközöket látok, mint egy gyerekjátszótéren.

A kutya kíváncsian szemlélődik a mellettem lévő utasülésről. Letekerem az ablakot, hagyom, hadd szimatoljon.

Miután végigböngésztem a neten az elveszett kutyákról szóló hirdetéseket, találtam egy sokak által dicsért farmot, ahol befogadják a kóbor állatokat, és új tulajdonosoknál helyezik el őket. Nagyon körültekintően választanak befogadó gazdát a kutyáknak, és náluk töltik az időt az állatok, szépen gondoskodnak róluk.

Ez a legjobb menhely, amit találtam. Három órát vezettem, hogy eljussunk ide.

A tekintetem végigsiklik a helyen, és nyelek egy nagyot, hátha eltűnik a gombóc a torkomból. Elképzelem, hogy elhajtok innen, és itt hagyom újdonsült barátomat. Úgy érzem, mintha lenyeltem volna egy súlyos követ.

A kutya felém fordul, és kilógó nyelvvel, lihegve néz rám.

– Nem tarthatlak meg – mondom neki.

Feláll, és megpróbál átmászni az ölembe. Sóhajtok egyet. Ugyanebben mesterkedett egész idefelé vezető úton. Most átkúszik hozzám, és a fejét a kartámaszon nyugtatva elhelyezkedik a combomon.

A fenébe… Ha tudom, hogy ez ilyen nehéz lesz, eleve nem vállalkozom az egészre.

Ami hazugság. Egészen biztos nem hagytam volna, hogy továbbra is ott szaglásszon a kuka mellett a sikátorban.

Újra fellsorolom magamban az okokat, miért nem tarthatom meg. Sohasem volt kutyám. Fogalmam sincs, hogyan kell gondoskodni róluk. Az anyám komoly mentálhigiénés gondokkal küzd, és szüksége van rám, akár bevallja, akár nem.
A hokira kell koncentrálnom. Miután a barátnőm, Erin, szakított velem tizenkilenc éves koromban, nem szoktam elkötelezni magamat. Márpedig egy kutya nagy elkötelezettséget jelent, és nekem köré kellene szerveznem az amúgy is nagyon megerőltető ütemtervemet.

És mégis, valamiért egyre jobban tétovázom. Újra megnézem az épületet, keresem rajta a hibákat. A kert elég gazos. A külső falszegélyre ráférne egy festés. A kutyajátszótéren több üreg is éktelenkedik a talajban, amiket valószínűleg a kutyák ástak. Nem értek a kutyákhoz, de ezt az egyet akkor sem hagyhatom itt.

Ez a hely nem elég jó neki!

Megdörgölöm az orrnyergemet, mert tudom, hogy egy részem már döntött. A fenébe!

– Hé, te!

A kutya felemeli a fejét, és ragyogó tekintettel néz rám.
A szívemet mintha nagy ütés érte volna.

– Akarnál velem lakni? – kérdezem tőle, ő meg ugyanazzal a barátságos arccal figyel. – Ah. Jutalomfalatot szeretnél, mi?

Felugrik az ölemből, átiszkol a másik ülésre, és várakozásteljesen rám néz. Hátranyúlok az ülésem mögé, és kinyitom a jutalomfalatokat tartalmazó zacskót, amit a kutyának vettem. Az orra elé tartok néhányat, és addig nem moccanok, míg el nem ropogtatja őket.

Az elhatározás megtörtént, és félresöpröm az elmém mélyéről engem szólongató másik, vékonyka hangot, ami szerint ez mégsem jó ötlet. A kutya összegömbölyödik, és az ülésre heveredve álmosan becsukja a szemét. Hiszen keresek annyit, hogy megbízzak valakit ebben az idényben, aki majd gondoskodik a kutyáról.

A telefonomon megkeresem a számot, amire szükségem van.

– Helló, Streicher – veszi fel Ward.

– Helló! – Megdörgölöm az államat, mert az iménti hangocska tovább vinnyog odabent, és gyomorszorítás is csatlakozik hozzá. – Meggondoltam magamat. Mégis szükségem lesz egy asszisztensre.

Második fejezet

Pippa

Dörömbölő szívvel állok meg az épület előtt, amelyben Jamie Streicher lakása van.

Amikor utoljára találkoztunk személyesen, éppen egy nagy pohárnyi kék jégkását borítottam a fehér pólómra a középiskolai büfében. A jelenetet, ahogy hideg, érdektelen pillantással végigmér, máig minden részletében le tudom játszani a fejemben: magam előtt látom, ahogy felém fordítja látványosan zöld szemét, majd, mintha mi sem történt volna, folytatja a beszélgetést a többi jóképű, népszerű sportolóval.

Most meg én leszek az asszisztense.

Mindig is nagy seggfej volt, de, atyavilág, már akkoriban is iszonyú jól nézett ki. Sötét haja egy kicsit mindig kócos volt az edzések után. Éles állvonal, szépen formált orr. A mellkasa széles és izmos. Mindig is magas fiú volt. Istenkém, de még milyen szép magas. És a szempillái: mindig is úgy gondoltam, hogy igazságtalanság, hogy bárkinek ilyen szempillája lehet. Úgy tűnt, mintha ő sohasem jutott volna el abba a folyton, minden helyzetben feszengős tinédzserkori szakaszba, ami nálam nagyjából egy évtizeden át tartott. Jellegzetes, egyszerre csendes, tiszteletet parancsoló, magabiztos, és félelmetesen morózus modora egyszerre rémített meg és vonzott delejesen, pontosan úgy, ahogy az összes többi lányt, meg az iskolába járó fiúk felét.

Istenem… Veszek egy nagy levegőt, és benyomom a gombot a kaputelefonon. Anélkül enged be, hogy beleszólna. A lift elindul a tetőtéri lakás felé, egyre erősebben görcsbe rándul a gyomrom.

De ne felejtsük el, hogy már nem vagyok az a bolondos kis zenészcsaj többé, aki akkoriban voltam. Felnőttem. Hiszen már nyolc év eltelt azóta. Már nem táplálok kamaszlányos érzelmeket iránta. Nem, nem. Rég elmúltak azok az idők.

Az állásra pedig szükségem van. Nagyon. Olyan durván le vagyok égve, miután egyetlen hét után csapot-papot otthagytam a Barry’s hotdogozóban, hogy kénytelen vagyok a nővérem kanapéján dekkolni. Még ha vissza is akarnék menni hotdogot gyártani – persze szó sincs erről, mert csak átmenetileg kellett volna miből kifizetnem a számláimat, és Hazel lakbéréből a rám eső részt – akkor sem vennének vissza.

És amúgy is, biztosra vehető, hogy a nagy Jamie Streicher nem is emlékszik rám. Rengetegen jártak a középsulinkba.
Én mindig a zenekarunk tagjaival bandáztam, ő meg a sportolókkal. Amúgy is két évvel fiatalabb vagyok, a kicsiket ki figyeli? Nem voltak közös tanóráink, se közös barátaink. Azóta meg? Ő az NHL egyik legjobb kapusa, aki úgy néz ki, mint egy isten. Azzal, hogy állítólag nem szoktak barátnői lenni, csak még jobban bevadít mindenkit. Tavaly valaki bedobott neki a jégre egy női bugyit – egy darabig ettől voltak hangosak a sporthírek.

Szóval egyértelműen fogalma sem lesz róla, ki vagyok, ügy megoldva.

Figyelem, hogyan villóznak a számok a lift kijelzőjén, ahogy közeledem az emelethez, ahol lakik.

Úgyis minden idejét lefoglalják az edzések meg a többi. Erre leszek én a megoldás. Nem is fogunk találkozni.

Tényleg, nagyon, iszonyúan kell ez a meló. Elegem van az úgynevezett zeneiparból, meg a sok hírneves seggfejből. Úgyis marketingesként végeztem az egyetemen, legfőbb ideje arrafelé kanyarodni. És miután Vancouverben csak olyan marketingesállásokat hirdetnek, ahol minimum öt év tapasztalat az elvárás, ha ezekre jelentkeznék, már landolna is a papírkosárban a jelentkezésem. Az egyetlen kiugrási lehetőségem ez. Hazel szerint, márpedig ő sokat hall a Vancouver Storm fizioterapeutájaként, hamarosan megüresedik náluk is egy állás. És állítólag ilyenkor előnyt élveznek a belsős jelentkezők.

Ez az asszisztensi állás csak egy ugródeszka lesz. Ideiglenes. Ha ebben a feladatkörben bizonyítom a rátermettségemet, akkor a fél lábammal már bent is érezhetem magamat a marketingesek irodájában.

A liftajtó kinyílik az emeleten, és a bejárathoz sétálok, ahol nagy levegőt véve vértezem fel magamat a rám váró megpróbáltatás előtt. De semmire sem megyek vele, a szívem továbbra is ugyanúgy döngeti belülről a bordáimat.

Szükséged van a melóra, figyelmeztetem magamat.

Bekopogok, az ajtó kitárul, és a pulzusom úgy botlik meg, mintha olcsó cidert szlopált volna egészen idáig.

A híradások képei alapján tudtam, hogy még jobban néz ki felnőtt férfiként, mint annak idején. De hogy személyesen?
Ez már komolyan igazságtalanság.

A teste betölti az ajtónyílást. Vagy harminc centivel magasabb nálam, és még ez az egyszerű, hosszú ujjú póló is nyilvánvalóvá teszi, hogy alatta a teste maga a tökély. Megbámulom, hogyan feszül meg a vállizmán a vékony textil, közben halványan tudatában vagyok, hogy a háttérből kutyaugatás hallatszik, és apró tappancsok kopognak ide-oda a lakásban. Aztán a tekintetem ellenállhatatlanul a férfikézre tapad, követve mozgását, hogyan támaszkodik meg az ajtókereten. A póló ujja felcsúszott, az alkarját is közszemlére téve.

Nos, hölgyeim, vigyázat, egyetlen pillantástól, amit Jamie Streicher alkarjára vet valaki, teherbe lehet esni!

Hirtelen feleszmélve visszaemelem a tekintetemet az
arcára.

Uh. A szívem ugrik egyet. Az áruló, buta tinédzserkori rajongás úgy ront rám újra, mint egy rakéta, és forróságot robbant szét, végig valamennyi eremen. Az emlékeimben Jamie szeme a világ leggyönyörűbb, legmélyebb zöldjében játszott, és most szembesültem vele, hogy nem tévedett a memóriám. Mintha egy izgalmakkal teli, titokzatos, ősi erdő összes árnyalata benne ragyogna. A gyomrom valamiképp eltűnt a megszokott helyéről.

– Szia! – Veszek egy nagy levegőt, majd megköszörülöm a torkomat. Az arcom tüzel. – Szia! – Valamivel jobb. A hangom erőteljesebb, és sikerül az arcomra festeni egy talán hihető, távolságtartó álmosolyt. – A nevem Pippa, és én leszek az asszisztensed. – Fél kezemmel végigsimítom a copfomat.

A tekintete elidőzik rajtam, és másodpercről másodpercre egyre ellenségesebb. Végül úgy sóhajt egyet, mint akit tökéletesen alkalmatlan pillanatban zavarnak. Na, ez sem változott középsuli óta – barátságtalan, rideg és mogorva. Na, nem mintha akkoriban valaha alkalmam lett volna személyesen megtapasztalni. De rá van írva.

– Remek. – Úgy mondja ki a szót, mint egy átkot. Mintha én lennék az utolsó személy a világon, akit látni akar. Sarkon fordul, és besétál a lakásba.

Mondtam én, hogy úgysem emlékszik rám.

Visszafogom az erősen kikívánkozó, minden jókedvet nélkülöző, kínos, hitetlenkedő nevetést. Fogalmam sincs, miért számítottam másra. Ha valamit megtanultam Zach-től, az exemtől, és a stáb tagjaitól, azt nagyon, hogy a híres emberek, főleg ha szépek is, felhatalmazással rendelkeznek arra, hogy minél nagyobb seggfejek legyenek. A világ hagyja, hogy gond nélkül megússzák.

Jamie Streicher is beleillik a sorba.

A nyitott ajtót jelzésnek veszem: be szabad lépnem a szentélybe. Egy kutya kerül elő a semmiből, és felugrik rám. Rózsaszín nyakörv van rajta, cuki.

– Leülni! – parancsol rá a gazdája, olyan hangon, amitől feláll a nyakamon a szőr. A kutya ellenben mit sem változtat eddigi viselkedésén, újra meg újra felugrik rám, és hevesen csóválja a farkát.

– Szia, kutyuska! – Leguggolok hozzá, és önkéntelenül kitör belőlem a nevetés, mert majdnem szájon nyal.

Csupa vidámság és energia, aranyosan topog a tappancsaival a padlón, és annyira csóválja a farkát, hogy attól félek, mindjárt leszakad, és elszáll. Boldogan ide-oda mozog a popsija, amikor megvakarászom a farka tövét.

Máris beleszerettem.

Jamie rosszallóan megköszörüli a torkát. Egyre jobban elfog a zavar, de igyekszem félresöpörni. Azért vagyok itt, hogy segítsek neki a kutyájáról gondoskodni; hol itt a probléma? Amikor felegyenesedem, megint érzem, milyen forró az arcom.

S hogy milyen a lakása? Kétségtelenül az egyik legszebb, amiben valaha jártam. Az egyik legszebb, amit láttam, beleértve a filmeket és magazinokat is. A két emeletnyi, teljes falat betöltő ablakokon át rálátni a vízre meg a North Shore hegyeire, és csak úgy árad be rajtuk a fény az egybenyitott konyha-nappaliba. A konyha ragyogó, rendezett és hihetetlenül tágas. A nappalit betöltik a költöződobozok meg a kutyajátékok, de a közepén álló hatalmas szófa hívogató. A lépcsősor valószínűleg a hálószobákhoz vezet. Az ablakon át rálátni Észak-Vancouver házaira is. Még a szürke, esős vancouveri tél legrosszabb napján is lenyűgöző lehet innen a kilátás.

És fogadjunk, hogy valahol van egy hatalmas kád is egy ilyen lakásban.

– Hogy hívják? – kérdezem Jamie-től, miközben megsimogatom a kutyát, aki hozzám bújik, nyilvánvalóan örül
a figyelemnek.

Jamie álla megfeszül, és olyan arccal bámul rám, hogy a gyomrom újra szabadesésbe kezd. Iszonyú áthatóan tud nézni a zöld szemével, és hirtelen átfut az agyamon a kérdés, hogy vajon mosolygott-e már valaha életében.

– Nem tudom.

A padlón, a kanapé mellett, hatalmas, puha kutyaágy áll, a nappaliban nagyjából száz színes játék hever szerteszét.
A konyha padlóján egy vizesedény meg egy üres tál, a pulton egy hatalmas zacskónyi jutalomfalat, félig üresen. A kutya odaszalad az egyik játékhoz, felkapja, és odaviszi Jamie-hez, lerakja a lába elé, majd reményteljes farokcsóválással felnéz rá.

– Muszáj indulnom a csarnokba, zárjuk rövidre – szól Jamie. Mintha csak az idejét rabolnám. Ellépked mellettem, és közben megérzem az illatát.

Istenem… most szerintem keresztbe áll a szemem. Hogy lehet ilyen fantasztikus illata egy ilyen rémes alaknak? Meghatározhatatlan márkájú férfidezodor – éles, fűszeres, merész, friss és tiszta, egyszerre. Ha a megalkotójának volt egy kis esze, lavináról vagy hurrikánról nevezte el. Valamiről, ami erős és megállíthatatlan. A gallérjához akarok bújni, és szagolni akarom. Még ha valószínűleg el is ájulnék a mámortól.

Körbevezet a konyhában, megmutatja, hol a kutyakaja. Végig döbbenettel figyelem, milyen határozottan és méltóságteljesen mozog. Amikor háttal áll nekem, és felnyúl a szekrényajtóhoz, a hátizmai játékát csodálom. Amikor szemben, gyönyörködöm a széles vállában. És mindeközben, végig, ámulok rajta, milyen csodásan magas.

Most jövök rá, hogy ő nem mondta meg a saját nevét. Pedig azt tán csak tudja! Ó, persze, hogy tudja. Ez ugyanaz a jelenség, amit Zach turnéján a híres embereknél is megfigyelhettem: mindig úgy jöttek a backstage-be, hogy arra számítottak, mindenki pontosan tudja, kik ők.

– Minden kommunikáció e-mailben vagy üzenetek formájában zajlik majd köztünk – mondja Jamie. – Meg kell sétáltatni a kutyát, meg kell etetni, és vigyázni rá, nehogy baja essen.
Az állatorvoshoz már elvittem, és kutyakozmetikushoz is.
– Újra lenéz a kutyára.

Megnyugtató mosolyt villantok rá.

– Menni fog.

– Akkor jó – feleli éles hangon.

Hűha. A nagyságos Főnök úr. Íme, teljes életnagyságban. Nehezemre esik a nyelés. Milyen parancsoló. Hirtelen végigborzongat egy felismerés, amitől csupa libabőr leszek, mert fogadjunk, hogy az ágyban is ugyanilyen parancsoló.

– Mert ez a munkád – teszi hozzá.

Az iménti gondolat egyre feljebb szorítja el a torkomat, de nagy erőkkel lejjebb tuszkolom a torlaszt. Nem vagyok már tizenhat éves. Sokkal több eszem van annál, és ezt a típust különösen jól ismerem. Zach után eszem ágában sincs ilyen fickók után ácsingózni. Híres fickók után. Jó nagy egóval. Olyanok után, akik azt képzelik, következmények nélkül megtehetnek bármit.

Olyanok után, akik hamar rám unnak, és félredobnak.

– Meccsnapokon aludni szoktam egyet ebéd után – veti oda a válla fölött, ahogy mögötte haladok a lépcsőn. – Olyankor teljes csöndre van szükségem.

Minden erőmre szükségem van, hogy visszafogjam magamat, nehogy szalutálva azt mondjam erre, Yes, sir! Valami azt súgja, nem nevetne.

– Rendben. Olyankor majd mindig teszünk egy hosszú sétát.

Jamie morran egyet. Valószínűleg így néz ki nála, amikor örömkönnyeket hullat.

A fenti folyosón megáll egy nyitott ajtó előtt. A szoba üres, eltekintve néhány nagy kartondoboztól meg egy műanyagfóliába csomagolt matractól.

– Ez lesz az én szobám? – kérdezem.

Mogorván rám néz, és a gyomrom megint hírt ad magáról.

– Úgy értem, ez lesz a szoba, ahol olyankor alszom, ha te távol vagy? – teszem hozzá gyorsan, nehogy azt higgye, azt hittem, teljesen ide fogok költözni. – És én vigyázok a kutyádra.

Karba font kézzel néz rám.

– Így van.

A nézésétől a gyomrom olyanformán kezd mozogni, mint az imént a kutyatappancsok a padlón. Az ideges reakcióm ismét az, hogy rámosolygok, mire a homlokán elmélyülnek a ráncok.

– Remek! – A hangom gyakorlatilag nem más, mint cincogás.

Az állával a folyosó végén lévő fürdőszoba felé bök.

– Azt a fürdőszobát használhatod. Nekem van sajátom.

A tekintete egy pillanatig elidőzik rajtam. Igyekszem nem izegni-mozogni a tekintete súlya alatt. A pasi határozottan nem bír engem, de ez majd megváltozik, ha rájön, mennyivel egyszerűbbé tehetem az életét. Emellett meg mindegy, hogyan viszonyul szerény személyemhez, mert valószínűleg úgysem futunk össze többször mostanság.

Az egyetlen dolog, ami számít, hogy nem veszíthetem el ezt az állást.

Harmadik fejezet

Jamie

Pippa Hartley a nappalim közepén játszik a kutyával. Nem kapok levegőt. Amikor kinyitottam az ajtót, először azt hittem, hallucinálok.

Most hosszabb a haja. Ugyanaz a mosoly, kicsit félénk, mégis beragyogja az arcát, ugyanaz a világító kékesszürke szempár – aminek láttán annak idején, és úgy tűnik, most is, a saját nevemet is elfelejtem. Ugyanaz a lágy, dallamos hang: már középiskolában is mindig azonnal kiélesedtek az idegpályáim, ha valahol megütötte a fülemet, mert a közelemben beszélgettek és nevetgéltek a többi zenésszel.

Most pedig, felnőttként, öregem, csak még fantasztikusabbá érett. Csodaszép nő lett a kis Pippából. Az orra körül meg az arccsontján apró szeplők ülnek a nyári naptól, karamellszínű hajában, amit sem barnának, sem szőkének nem lehet nevezni, itt-ott arany sávokat fedezek fel. Nekem fogszabályzóval is tetszett a középsuliban, de arra szavakat sem találok, amit a mostani mosolya tett velem. Majdnem leállt a szívem.

Pippa vagyok, mutatkozott be az ajtónál, amiből azt szűrtem le, hogy nem emlékszik rám. Tudom, hogy nem kellett volna csalódottnak lennem, de valamiért mégis az voltam.

– Segítsek kicsomagolni? – kérdezi, miközben kötélhúzást játszik a kutyával. – De az élelmiszerboltba is elmehetek, vagy főzhetek is valamit.

Olyan gyönyörűen ível a szája, miközben beszél. Puhának látszik az ajka, és pontosan olyan rózsaszín, amit a legjobban szeretek. Ez sem változott.

A fenébe!

– Nem kell! – Sokkal mogorvábbra sikeredik az elutasítás, mint amilyennek szántam, de lássuk be, teljesen szétcsúsztam.

Egyszerűen nem működik az agyam, ha Pippa Hartley a közelemben van. Még valami, ami nem változott.

Visszaszáguldok az időben, amikor a középiskolai folyosón állva hallgattam, hogyan énekel. Neki volt a leggyönyörűbb, leginkább magával ragadó, legvarázslatosabb hangja, amit valaha hallottam – és nem túlzok. Kellemes, selymes, de néha reszelősre váltott. Erősen zengett, másutt halkan, lágyan, vigasztalón. Mindig ura volt a hangjának. Pontosan tudta, hogyan használja, és mégsem énekelt a nyilvánosság előtt soha. Az énekesük az a hülye Zach volt, a frontember, Pippa a gitárral támogatta a háttérből.

Kíváncsi volnék, szokott-e még énekelni.

Ahogy arra is, hogy vajon még azzal a seggfejjel jár-e.
A gondolatra dühödten kitágulnak az orrlyukaim. Pont az elmúlt nyáron történt, hogy az autópálya mellett megláttam azt a tenyérbemászó arcot egy óriásplakáton, és majdnem leszaladtam a kocsival az útról, úgy felbosszantott. Ez a srác egy turnézó zenekarban? Gitározni is alig tud, csak nyekereg a mikrofonba.

Pippát viszont már középsuliban is nagyon tehetségesnek tartottam.

És, íme, nyolc évvel később, most is azonnal eszembe jutott az a perc a folyosón. Fogalmam sincs miért, és nem mintha számítana.

A kutya veszettül rázni kezdi a játékot, aminek ez egyik végét ő tartja a foga közt, a másikat meg Pippa, és Pippa nevetni kezd.

Muszáj elhúznom innen.

– Indulnom kell az edzésre! – kapom fel a kulcscsomómat
a pultról, és a vállamra kanyarítom a sporttáskám szíját.

– Szia! – kiált utánam, amikor kilépek az ajtón.

* * *

Amikor edzés után hazaérek, és a kulccsal a zárhoz közelítek, bentről hangokat hallok. A mozdulat megáll a levegőben.

Éneklést hallok a lakásból, meg a Fleetwood Mac zenéjét. A gépzenén túl Pippa Hartley eltéveszthetetlen hangja árad kifelé. Tisztán, fényesen, dallamosan szól. Minden hang a helyén, és mellé még valami különleges, amit csak Pippa tud.

Sóbálvánnyá meredve ácsorgok. Ha bemegyek, abbahagyja.

Megszólal bennem a vészcsengő, mert pontosan ez az, amit nem kellene csinálnom. Úgy egyeztünk meg, hogy elhagyja a lakásomat, mire hazaérek.

Képtelen leszek végigcsinálni a szezont, ha Pippa Hartley-t kell kerülgetnem. Alig telt el néhány óra, és máris teljesen beleette magát a gondolataimba.

Amikor végre belépek az ajtón, azt is meglátom, hogy az új asszisztensem éppen a konyhában lévő dobozokat csomagolja ki az éneklés mellett. Éppen felfelé nyújtózik, hogy egy poharat tegyen a polcra, és egyenesen a farmerba bújtatott fenekére esik a tekintetem. Naná, hogy az is tökéletes.

Bosszús türelmetlenség szorítja el a mellkasomat. Ez az utolsó, amire szükségem van most.

Körbenézek a lakásban. Úgy tűnik, azzal töltötte az időt idáig, hogy kipakolt a dobozokból. Elrendezte a dolgaimat a nappaliban, még az anyámmal közös fotó is ott díszeleg a könyvespolcon. Egy kicsit másképp rendezte el a bútorokat, mint ahogy a New York-i lakásomban megszoktam. Az Eames széket az ablak felé fordította, ha az ember beleül, láthatja Észak-Vancouver fényeit a vízen túl. A kutya összegömbölyödve alszik a kanapén.

Összefonom a kezemet a mellem előtt, egyszerre megkönnyebbülten és zavartan. A lakásom egész jól néz ki így. Hasonlít egy otthonhoz. Előre bosszantott, hogy ki kell majd csomagolnom, ehelyett majdnem kész is van.

Még azt sem bánom, hogy a kutya a kanapén fekszik.

Az éneklés elhal, és Pippa rám néz a válla fölött.

– Ó, szia! – Riadt pillantást vet a pulton heverő telefonjára, aztán felemeli rám a tekintetét. – Elnézést! Nem vettem észre, hogy ennyire eltelt az idő. – Megtörli a kezét, és az ajtóhoz sétál. – Milyen volt az edzés? – kérdezi, miközben felveszi a sportcipőjét.

Annyira kedvesen és kíváncsian kérdezi, hogy a mellkasomat azonnal furcsa érzések árasztják el. Valami édeskés és olvadékony. Legkevésbé sem örülök neki. Az elegybe azonnal csöpögni kezd a késztetés, hogy kiöntsem a szívemet, mennyire ideges vagyok a közelgő szezon miatt.

– Elment – mondom bármi más helyett, és látom, hogyan tágul ki a szeme az éles hangnem hallatán. Bassza meg! Most már világos: pontosan ezért nem fog ez működni. Túlságosan érdekel az asszisztensem véleménye.

– Daisyvel két órahosszát sétáltunk a Stanley parkban, aztán a nap hátralévő részében különféle trükköket gyakoroltunk vele.

Ostobán rábámulok.

– Daisyvel?

Vállat von, és lemosolyog a kanapén fekvő kutyára.

– Csak kell neki valami név. – Kézbe veszi a táskáját. – Egy órája voltunk kint, nem kell újra kivinned.

Megpróbálom kinyögni a Köszönöm szót, de helyette csak valami fura morajra futja, ami kis jóindulattal köszönetnek vehető.

Finom kezével végigsimítja a copfját, kettőt pislog, és újra megjelenik az arcán az a ragyogó mosoly, aminek emléke rendre bezavart a mai edzésen, akárhányszor eszembe jutott.

Rózsaszínesre gyúl az arca, és hirtelen mintha feszélyezetté válna.

– Magadra hagylak! – Megigazítja a vállán a táskát, és egy utolsó, félénk mosolyt vet felém. – Reggel jövök majd, de szigorúan azután, hogy elindulsz az edzésre! Jó éjt, Jamie!

A tekintetem az ajkára téved, ahogy kimondja a nevemet, és semmi sem jut eszembe, ami válaszként megfelelne. Mintha a szájpadlásomra ragasztották volna a nyelvemet. Pippa valószínűleg úgy gondolja, hogy a kelleténél jóval többször vágtak kupán a koronggal.

Kilép a lakásból, én meg hosszan bámulom az ajtót, ami becsukódott mögötte.

Lehet, hogy nem kellene…

Úgy lököm félre a gondolatot, mintha egy mérges szúnyogot csapnék le a karomon. Pippának mennie kell innen. Anyám is azt tanította, és akkor is erre jutottam, amikor az NHL-nél töltött első évem során egy ideig megkíséreltem párkapcsolatban élni, hogy ha több labdával akarok zsonglőrködni, előbb-utóbb leejtek egyet. Ez alól nincs kivétel.

Amikor végre sikerül levennem a szememet az ajtó hátáról, már tárcsázom is Ward számát.

– Streicher! – szól bele.

– Edző! – szántok végig az ujjaimmal a hajamon. – Másik asszisztenst szeretnék kérni.

Negyedik fejezet

Pippa

– Bontják a szerződést? – Ismétlem hitetlenkedve a telefonba, a semmibe hunyorogva. Hazel lakásának ajtaja előtt állok, épp a cipőmet venném, hogy elinduljak Jamie-hez. A fejem forogni kezd, kétségbeesetten ráncolom a homlokomat. – Ezt nem értem.

A csapat irodájában dolgozó nő sóhajt egyet.

– Ne vedd személyes sértésnek. Ezek a srácok néha nagyon furák tudnak lenni.

A gyomrom elszorul. Egy nap után kirúgtak. Ez nem fog túl jól mutatni az életrajzomban, amikor megpályázom a marketinges állást.

Pedig tényleg azt hittem, remekeltem tegnap. Kicsomagoltam közel az összes cuccát, Daisy rendesen viselkedett, és kifárasztottam, mire hazaértünk. Őszintén szólva jól mulattam, jólesett sétálni a kutyával, aztán meg hallgatni a zenét a lakásban, pakolászni, miközben a kutya végig a nyomomban járt.

Kezdi elönteni az ereimet a pánik. A fenébe! Valahonnan pénzt kell szereznem. Most. Ki akarok költözni Hazel apró garzonjából. A Hot Dog Hutba sem mehetek vissza – már attól öklendezek, ha eszembe jut, milyen szemeket meresztett rám a tulaj. Arról nem is beszélve, hogy iszonyú szaga lett a ruháimnak a műszak végére.

Kirúgtak… A szüleim ki fognak akadni. Miután elfecséreltem az életemből két évet arra, hogy Zach-et kísérgettem ide-oda a nagyvilágban, nagyon szeretnék végre azt látni, hogy elkezdem a marketinges pályafutásomat – végtére is ezért taníttattak. Már-már rögeszméjükké vált, mikor találok végre egy stabil, biztos állást. Íróasztal mögött. Külön juttatásokkal. Valamit, ami nem a zeneiparhoz kötődik. Nem keveset dolgoztak azért, hogy tanulhassak. Nem voltak sosem túl jómódúak, és sok áldozatot hoztak azért, hogy nekünk kettőnknek, Hazellel, meglegyen mindenünk, ami nekik nem adatott meg.

Azt akarom, hogy büszkék legyenek rám.

Megköszönöm a nőnek, hogy értesített, és lebámulok a padlóra. Most kezdem el igazán felfogni, mi történt, és egyre jobban meggörnyed a vállam. Ez óriási szívás!

Mellettem kinyílik az ajtó, és az oldalamba vágódik. Igyekszem eltáncikálni az útból, de megbotlom az egyik költöződobozomban, és a fenekemen landolok.

– Jaj, bocs! – fürkészi az arcomat elkerekedő szemmel Hazel. – Jól vagy?

Fájdalmas grimasszal dörzsölgetem a karomat.

– Semmi bajom. Nem kellett volna az ajtó előtt állnom.

A nővérem egy icipici stúdiólakásban lakik, mert Vancouver piszkosul drága hely. Ezért lenne szükségem egy állásra, hogy mielőbb elköltözhessek.

– Hogy ment tegnap? – Hazel elindul a helyiség sarka felé, ami konyhának van kinevezve, és elővesz néhány alapanyagot, amiből smoothie-t készíthet.

Amikor este hazaértem, épp jógaórát tartott. Amellett, hogy a csapat fizioterapeutája, Hazelnek egy szenvedélye van,
a jógaoktatás. Ma is volt egy órája munka előtt, korán reggel.

Elmesélem neki az elkeserítő hírt, amit az imént kaptam. Leesett állal hallgatja.

– És meg sem indokolták semmivel, mi az oka az elbocsátásodnak?

– Nem. – Hirtelen harag döf a bordáim közé, és elszorul a gyomrom. – Amúgy igazi seggfej módjára viselkedett velem. Alig szólt hozzám összesen két szót egész idő alatt. Csak bámult rám azzal a fura tekintetével, mintha csak úgy fortyogna benne harag. – Összehúzott szemmel felnyögök.

Hazel sötét szemöldöke felemelkedik. Neki sötétebb a haja nálam, az övé csokoládébarna, ellentétben az én fakószürkémmel.

– Szerinted emlékszik rád a suliból?

– Nem. Egyáltalán nem. – Leveszem a cipőmet, és beteszem a bejárat melletti beépített szekrénybe. – De ha már itt tartunk, még csak be sem mutatkozott.

Hazel grimaszolva néz rám a konyhapult mögül.

– Mekkora bunkó!

– Ugye? – A fejemet csóválva rogyok le a kanapéra. – Iszonyúan. Mert értem én, hogy jó pasi, meg egy gazdag híresség, de attól még én is ember vagyok!

– Teljesen igazad van! – bólogat a nővérem hevesen, csak úgy ugrál a feje búbjára kötött copf. – Te is teljes jogú személy vagy. Tiszteletet érdemelsz.

– Tisztelet? – köpöm a szót. – Szerintem még életében nem hallott róla. Úgy viselkedett velem, mint valami kis féreggel.

Hazel vicsorog.

– Már utálom. Hokisok… – Elszűkül a szeme. – A legrosszabb fajta.

Egyetemen Hazel egy hokis sráccal járt, aki megcsalta. Csúnya történet. Inkább meg sem említem.

– Igen, tényleg. A legrosszabbak – visszhangzom, és összefonom a két karomat a mellem előtt. A talpammal ütemesen dobolok a padlón, a gyomrom csomóba rándul. Igenis jól dolgoztam tegnap, és tökéletes személy lennék az állásra.

Zach után már eleve komoly rúgás érte az önbizalmamat, de most ez? Nagyjából olyan, mintha egy padlón fekvő lányt rúgott volna meg.

Visszagondolok az egy hónappal ezelőtti eseményekre, amikor a reptéren vártam a hazafelé tartó járatot. A turnémenedzser odaszervezett nekem egy Ubert, amiről azt hittem, hogy a közös találkozó színhelyére visz majd, a túrabuszhoz, ami továbbvisz minket a következő állomásra. De az autó ehelyett a reptér irányába indult, és amikor zavartan elkezdtem volna körbetelefonálni az embereket, senki sem vette fel.

Végül Zach visszahívott.

– Ó, bassza meg – ennyit mondott. – Máris kiküldött
a reptérre? Úgy volt, hogy először még beszélek veled.

Abban a szúrásban, telefonon keresztül szakított velem. Azzal indokolta, hogy mostanra mindketten megváltoztunk, már nem vagyunk azok a kamaszok többé, mint amikor összejöttünk, és szeretné megtapasztalni, ki ő olyankor, amikor nem velem van. Nyolc évig jártunk együtt, tizedik óta, és az alkalmazottját bízta meg vele, hogy elküldjön.

Amikor az egyetem utolsó évében felajánlották neki a turnét, úgy intézte, hogy én is vele menjek, és a projekten dolgozzak, a turnékoordinátor asszisztenseként, hogy ne kelljen távol lennünk egymástól. Ha megakadt egy dallal, együtt mindig összehoztuk, én gitárral kísértem, és segítettem a szöveg megírásában is, ha kellett. A saját életemet parkolópályára tettem, hogy ő követhesse az álmait.

Égő arccal gondolok vissza rá, hogyan sírtam a reptéri mosdóban, milyen elveszettnek és magányosnak éreztem magamat. Olyasvalakinek, akire senkinek sincs szüksége: mint egy szeméttel megtömött zsák, amit kihajítottak az út szélére.

Hogy mi a közös a Zach-hez és Jamie-hez hasonló fickókban? Mind azt hiszik, körülöttük forog a világ. Azt, hogy bármikor félredobhatnak valakit, ha ráunnak az illetőre. Rám tör a szégyen, úgy érzem, mintha egyenesen a gyomromban bugyogna fölfelé, majd a nyomában megjelenik a harag is.

Annyira elegem van belőle, hogy én legyek a lány, akitől bármikor meg lehet szabadulni.

Kihúzom magamat ültömben. Háborog bennem az indulat.

– Odaállok elé, és megmondom neki a magamét!

– Ööö… – Hazel szeme riadtan elkerekedik, hirtelen felemelkedik az ujja a turmixgép gombjáról. – Nem hinném, hogy ez jó ötlet.

Bármit is mond, a pulzusom száguldozik a gondolatra, hogy leteremtem azt a pökhendi Streichert. Befejeztem, hogy a férfiak lába elé feküdjek, hadd tapossanak rám!

– Te hajtogatod mindig, hogy nekem kell közölni az univerzummal, mit akarok – felelem Hazelnek.

– Így igaz. Az univerzumnak. Nem Streichernek! Ő csak fogja magát, és kihívja a rendőrséget.

– Nem fogja hívni őket. – Inkább úgy képzelem, ő maga tesz ki a lakásból. Talán úgy, hogy átvet a fél vállán, és kicipel az ajtón. A gondolattól furcsa érzetek támadnak a combjaim közt. Ah. Egész érdekes ötlet!

Mindegy. Nem ez a lényeg. Ha a seggfejek királyt választanának, egyértelműen Jamie Streichert kellene megkoronázniuk, de nekem akkor is szükségem van erre az asszisztensi állásra.

Hazel horkantva felnevet.

– Így kerülsz majd a lapok címoldalára: A helyi jéghoki-sztárt letámadta egy tébolyult leskelődő.

– Nem fogok utána leskelődni. Egyszerűen visszaszerzem a munkámat.

Lehet viszont, hogy a nővéremnek egy dologban igaza van, és nem az a legjobb megközelítés, ha dühösen, ész nélkül letámadom a fickót. Hazel visszafordul a pulthoz, és folytatja a smoothie-készítést. Amikor kinyitja a konyhaszekrényt, megpillantom a muffinosdobozt, amit múlt héten használtam.

Ekkor tör rám egy ötlet. Nemcsak lehet, biztosan igaza van Hazelnek – ha odamegyek, és az asztalra csapok, hogy márpedig kérem vissza az állást, azt fogja hinni, zakkant vagyok.

Akkor ellenben, ha viszek neki ajándékba néhány muffint, látni fogja, milyen kiváló asszisztens-anyag vagyok. Senki sem hívná rá a rendőrséget valakire, aki egy csomag muffinnal érkezik.

Amikor elmondom Hazelnek a tervemet, fölnevet.

– Én azért hangosabbra veszem a telefonom csengőhangját, arra az esetre, ha hívnak, hogy óvadékot tegyek le érted.

Két óra múlva elkészülnek a muffinok, kihűlnek, és kidíszítem őket. Kívülről tökéletes cukormáz fedi őket, a tetejükön vidám, tarka cukorszórás. A belsejükben viszont a haragom lapul. Jó alaposan elverem a tésztát, miközben készülnek, és a tojás meg a tej mellett beleöntöm az összes csalódottságot és fájdalmat, amit a Zach és Jamie-félék, meg a jelenlegi szerencsétlen élethelyzetem miatt elszenvedtem.

A napirend alapján, amit Jamie adott, tudom, hogy tíz perc múlva otthon lesz, ezért dobozba rakom a muffinokat, és szedelőzködni kezdek.

Hazel rám vigyorog, miközben a cipőmet veszem.

– Kapd el a grabancát, tigris!

A Jamie lakása felé vezető úton esni kezd az eső. Elfelejtettem, hogy Vancouverben milyen könnyedén meg tud változni az időjárás, és nem vettem fel a kapucnis kabátomat. A következő lámpánál ácsorogva át is fut rajtam, hogy vissza kellene fordulnom, hogy átöltözzek.

Nem! Máris érzem, ahogy a tétovázás és a kétely elindul a gyomromból felfelé. Ha visszafordulok, soha nem csinálom meg, amit elterveztem.

Szükségem van az állásra. Kell a pénz. Muszáj elköltöznöm Hazel icipici lakásából, hogy elférjen szegény, kell ez a kezdő lépés ahhoz, hogy megkaphassam később azt a marketinges munkát a csapatnál, és továbbléphessek az életemmel. Most teszem meg az első lépést efelé.

Visszaszerzem az állásomat.

Ötödik fejezet

Jamie

Megpróbálok aludni, de képtelen vagyok rá, mert folyton az eszemben jár az asszisztensem.

Az exasszisztensem.

Az istenit! Kinézek a hálószobám ablakán. A kinti szürkeség meg a szemerkélő eső pontosan illik a hangulatomhoz. Egész nap Pippa Hartley-ra gondoltam. De vajon miért érdekel, mi van vele? Egy pillanat alatt kap majd másik állást.

Rémes érzések lappanganak a mellkasomban. Egyáltalán nem vigasztal az elképzelés, hogy hamarosan úgyis egy másik srác lakását rendezgeti, miközben arra a srácra mosolyog, és az ő konyhájában énekel.

A bejárat felől kopogást hallok. Ki lehet az? Nem vártam senkit. Mire az ajtóhoz érek, Daisy már ott szimatol, és a farkát csóválja.

Kinyitom az ajtót, és megdermedek.

Pippa arcán fekete szempillafestéksávok ömlenek lefelé. Sírt volna? Azonnal megfájdul a szívem érte, csak aztán veszem észre, hogy a szeme nem piros, és a haja is elázott. A homlokára tapadt nedves tincsek láttán elernyednek feszülten összeugró mellizmaim. Amikor megjelenek az ajtóban, kihúzza magát, és az orrlyuka kitágul. Ezt az agyam hátsó felében regisztrálom, és megállapítom, milyen aranyos látványt nyújt így.

– Szia! – Látványosan nyel egyet. Pislog egyet-kettőt.

Ideges. A kezében műanyagdoboz. Ha nem tévedek, néhány muffin van benne.

A homlokomat ráncolva nézem.

– Hogy jöttél fel? – Ehhez vagy kulcs kell, vagy az, hogy valaki beengedje föntről.

Legyint egyet.

– A recepción ugyanaz a srác volt, mint tegnap, és emlékezett rám. Neki is adtam néhány muffint.

Nem csoda, hogy beengedte. Szerintem egy zsarut is rá tudna beszélni, hogy adja át neki a fegyverét. Csak annyit kell tennie hozzá, hogy mosolyog egyet, és meglengeti a copfját, mire a zsaru buzgón megkérdezi, hogy Adjam a töltényeket is? A mellkasomra mintha ráültek volna. Hosszú idő óta először érzem úgy, hogy jólesne rámosolyogni valakire.

A kezembe nyomja a dobozt.

– Ezeket neked hoztam.

Elkerekedett szemmel nézek rá, aztán az átlátszó fedélen keresztül szemügyre veszem az ajándékot.

– Kiskorom óta nem ettem ilyet.

Rám mered.

– Komolyan? Hát, ez elég szomorúan hangzik. – Egy pillanatig elidőz a tekintete saját magán a hátam mögött lévő tükörben. Ezt is ő akasztotta fel tegnap ide. – Atyaég! – Az ujjával megdörzsöli a szeme alját, hogy letörölje a szemfesték nagyját. – Így nézek ki? Jesszusom!

Tudnia kell, hogy kirúgtam, vagy nem?

Elfordul tőlem, és nagy levegőt vesz, mielőtt azt mondaná:

– Tegnap jó munkát végeztem.

Tétován várom, mivel folytatja. Eddig nem téved.

– Igazán jót. – Felém fordul, ekkor látom, mennyire kipirult. – Minden feladatot remekül elvégeztem. És mindent meg tudok csinálni, bármivel bízol meg. Tényleg. Gond nélkül! És még csak be sem mutatkoztál tegnap. – Megfeszül az ajka. – Mégis, mit képzelsz magadról, ki vagy te? Ryan Gosling? Hogy csak úgy kihajíthatsz, mint egy igazi faszfej?

Ismerem Ryan Goslingot. Tavaly találkoztam vele egy NHL-es bulin, ahol a csapattagoknak is kötelező volt részt venni. Jó arc. Lényegesen jobb arc, mint én.

Vajon az a zsánere? Egy újabb gondolat, ami nem tetszik.

– Azt mondod, faszfej?

– Elnézést – rándul meg az arca. – De én is ember vagyok, tudod?! Én is megérdemlem, hogy tisztelettel bánjanak
velem.

Összehúzza a szemöldökét, és egyre gyorsabban pislogva néz rám, mint egy kiskutya, akit oldalba rúgtak. Hogy az istenit neki! Máris megesik rajta a szívem. Utálom ezt az érzést. Utálom, hogy így érzi most magát, és még jobban utálom, hogy miattam érzi így.

Igaza van. Tegnap nagy seggfej voltam. De nem ez volt a célom. Csak egyszerűen képtelen vagyok normálisan viselkedni, ha körülöttem van. Úgy bukkant fel itt, mint egy mesebeli hercegnő, de két szót alig tudok kinyögni a társaságában.

Daisyre mutat, aki ott áll a lábánál, és csodálattal néz fel rá.

– Jól kijövök Daisyvel. Sajnálom, hogy későig maradtam este. Egyszerűen elfeledkeztem az időről, de nem fog többé előfordulni. Megígérem, hogy többé nem fogunk összetalálkozni. – Megremeg a hangja. – A világon bármit megteszek, hogy visszakapjam ezt az állást!

A levegő megsűrűsödik a feszültségtől. Egy pillanatra egymás arcába bámulunk. Vajon most…? A lelki szemeim előtt képek kavarognak, mi ketten, az ágyban, összefonódó végtagokkal. Pippa alattam fekszik, hátraveti a fejét, a szemét behunyja, és elárad az arcán az élvezet, ahogy újra meg újra beléhatolok.

Nem kétséges, hogy erre fogok gondolni a tus alatt, kezemben a farkammal, és már előre dühös vagyok magamra miatta.

– Nem arra gondoltam… – helyesbít gyorsan, és az arca sötétrózsaszínre változik. – Bénán fogalmaztam. Csak úgy értettem, óriási szükségem van erre az állásra, ezért bármiért is gondoltad úgy, hogy nem felelek meg, kérlek, tudasd velem, mi volt az, hogy a jövőben javíthassak rajta.

Semmi szín alatt nem mondhatom meg neki az igazságot – hogy ő volt középsuliban a lány, akiről két éven át fantáziáltam, és most megrázott a találkozás. Hogy mi a helyzet azzal, amit a fejemhez vágott? Minden igaz. Tetszett, ahogy elrendezte a holmimat a lakásban. Jobban kifárasztotta Daisyt tegnap, mint én szoktam. Már azt is tudom, hogy a kutyának rengeteg mentális ingerre is szüksége van a fizikai mozgás mellett. És Pippában megbízom, hogy jól bánik a kutyával.

Eközben legjobb lenne, ha hagynám, hogy a csapat menedzserei tovább keressék számomra az új asszisztenst. A csaj problémái nem az én problémáim. Nekem is van épp elég.

Ugyanaz történik most velem, mint amikor Daisyvel álltunk a menhely előtt. Félresöpröm a habozást. Attól, ahogy Pippa most néz rám, felvetett fejjel, arcán az eltökéltség és az aggodalom elegyével, úgy érzem magamat, mintha valaki ököllel mellbevágott volna.

Tanulmányozom még egy ideig az arcát. Alaposan megázott, a haja a fejbőréhez tapad, de a szeme még most is ragyog. Az arca rózsás, és az egész lány annyira életteli és csupa vibrálás, hogy most már nem is egyszerű öklöt érzek a mellkasomnak ütődni, hanem egy súlyos tűzgolyót.

Megemelem felé a szemöldökömet.

– Faszfejnek nevezel, szemtől szemben, aztán azt várod, hogy visszakapd az állást?

Megrándul az arca, áthelyezi a testsúlyát egyik lábáról
a másikra.

– Igen… – A szája kiegyenesedik, a szeméből árad a bűntudat, de az eltökéltség is ott maradt mellette. A tűzgolyó eltűnik, de helyette valami összepréseli a szívemet, amikor hozzáteszi: – Bocsánatot kérek!

Bírom ezt a lányt. Kiáll magáért. Nem kis bátorság kellett ahhoz, hogy idejöjjön, és megmondja nekem, szerinte mekkora faszfej vagyok. Az emberek nem szoktak így beszélni velem.

Nem tehetem meg vele, hogy kihajítom, ha tényleg ilyen fontos neki az állás. Majd csak találok valami módszert rá, hogy tudjak koncentrálni idén is. Ahogy mindig, bármilyen körülmények között szoktam. Akármikor. Hiszen évek óta mindig fegyelmezetten felkészülök a meccsekre. Idén egyszerűen még fegyelmezettebbnek kell lennem.

Kirúgni nem rúghatom ki, de tartani fogom tőle az egy lépés távolságot.

Összefonom a két karomat a mellem előtt, nekidőlök
a vállammal az ajtófélfának. A tarkóm megmelegszik.

– Jól van.

Úgy felragyog az arca egy szempillantás alatt, hogy attól félek, még a végén a nyakamba veti magát.

– Komolyan mondod?

Nem tudom eldönteni, hogy rémületében kérdezi, vagy izgatottságában.

– De nem tarthatod itt a cuccaidat! – mondom neki gyorsan.

Tapsol egyet, amitől Daisy teljesen bezsong. Rohangászni kezd körbe-körbe a lakásban. Pippa újra rám néz, az arcán szélesen elárad a mosoly. Esküszöm, mindjárt elájulok.

– Köszönöm! – A két kezét imára emeli, mutatva, milyen hálás. – Ígérem, hogy nem lesz rám panasz! Remekül dolgozom majd!

Kár, hogy a probléma nem ez.

– Edzésem van, mennem kell – közlöm vele. Valójában csak egy óra múlva lesz, de nem fogok itt dekkolni a lakásban és bámulni őt.

Már hámozza lefelé magáról a kabátot.

– Persze. Menj csak. Én kézben tartom itt az ügyeket. Bevásároljak neked?

Felhúzom a cipőmet, aztán tétován ránézek. Nem lenne rossz.

Az arcomat látva bólint.

– Rendben. Mit szeretsz enni?

– Uh. – A dietetikus már elkészítette a személyre szabott táplálkozási tervet minden játékosnak, de ebben végképp nem akarok a kelleténél jobban Pippára támaszkodni. – Tökmindegy. Kaját!

Mosolyogva bólogat.

– Klassz. Majd veszek.

Kinyitom az ajtót. Azonnal el kell tűnnöm innen!

– Várj! – nyomja a kezembe a dobozt. – Vidd magaddal ezt is. Adhatsz belőle a csapattársaidnak, vagy mit tudom én.

Kiguvad a szemem, ahogy elképzelem, hogy besétálok az öltözőbe a muffinjaimmal, és osztogatni kezdem. Míg élek, hallgathatnám a megjegyzéseket. De elveszem tőle a dobozt, nehogy még egyszer látnom kelljen az arcán azt a csalódott kifejezést.

Amikor már kint vagyok az utcán, kinyitom a doboz tetejét, és egyet a számba dobok. A cukor íze elárad a nyelvemen,
és majdnem felnyögök.

Ezer éve nem ettem ilyet, és tényleg rohadtul jó.

Hatodik fejezet

Pippa

– Nem hiszem el, hogy bevált a muffinos ötleted! – jegyzi meg Hazel, miközben a hegyi ösvényen baktatunk.

Két hét telt el, amióta szembeszegültem Jamie-vel, de így, hogy én Daisyről gondoskodtam, Hazel pedig végezte a fizioterápiás munkáját, mellette jógaórákat adott, nem túl gyakran futunk össze. Mára tudtunk megbeszélni egy rendesebb találkozót.

Daisy a bokrok alján szimatol valamit, aztán vidáman előreszalad. A reggelt engedelmességi tréninggel töltöttük, egészen addig, míg Hazellel mindketten biztosak voltunk benne, hogy szabadon engedhetjük ezen az észak-vancouveri kutyasétáltató ösvényen, ahol nem kötelező a póráz. Mivel felfelé haladunk a hegyen, egyre hűvösebb van, de süt a nap, az erdő csendes és békés, melegen felöltöztünk, és Daisy rettentően jól érzi magát.

Visszagondolok rá, hogyan szereztem vissza a munkámat. Jamie olyan arcot vágott, mint aki mindjárt kihajít, vagy ami még rosszabb, felhívja a hokicsapat menedzsereit, és tönkreteszi az esélyeimet, hogy valaha megkapjam azt a marketinges állást.

De nem tette. Amikor kimondtam, hogy megérdemlem, hogy tisztelettel bánjanak velem, szinte azt mondhatnám, hogy azon a mufurc arcon… valami bűntudatfélét láttam.

– Szerintem nem a muffin miatt volt – töprengek.

Azóta nem találkoztam vele, amióta aznap elindult edzésre, mert lefoglalta a felkészülés, amióta pedig elindult a szezon, néhány nappal ezelőtt, úton van. A lakása úgy néz ki, mintha egy lakberendezési lapot nézegetnék, és néha, amikor kinézek az ablakon át a hegyekre, úgy érzem magam, mintha egy üdülőhelyen időznék, teljesen a hátam mögött hagyva a hétköznapjaimat. A lakást mindig elárasztja a fény, ezért a héten vettem néhány szobanövényt, hogy egy kicsit kevésbé legyen személytelen.

Fantasztikus a hely, csak elég magányos így, hogy ketten lézengünk benne Daisyvel. Még sosem laktam egyedül.
Az egyetemen mindig volt legalább négy lakótársam, aztán Zach turnéin is folyton körbe voltam véve emberekkel. Mindig volt kivel beszélgetni és nevetgélni.

Muszáj néhány új barátot szereznem itt, Vancouverben is, mert az eddigi barátaimat mind a zenéléshez kapcsolódóan ismertem meg.

Elszorul a szívem. Új barátokra van szükségem, mert végeztem a zenével egyszer s mindenkorra.

Újra meg újra lejátszódik a fejemben egy mondat, amit a beszélgetésünk során mondtam. A világon bármit megteszek.

Behúzom a nyakamat.

– Attól tartok, egy ponton olyasmit mondtam, amiből azt hihette, le is fekszem vele az állásért. – Hazelből krahácsolva tör ki a röhögés, én meg felnyögök. – Persze azonnal helyesbítettem! De mégis… elég ciki volt.

– Rájött már, hogy ugyanabba a középiskolába jártatok? – Hazel egy évvel idősebb nálam, Jamie-nél eggyel fiatalabb.

– Egyértelműen nem. Te találkoztál már vele?

– Nem. – A nővérem oldalról rám pillant. – És te készülsz rá, hogy valamikor tisztázd?

– Nincs az az isten! Mennyire kínos lenne már az?! Rögtön elkezdene azon gondolkodni, miért nem szóltam neki rögtön, amikor találkoztunk.

– Hát, nemsoká úgyis tökmindegy lesz. Emma megmondta, mikortól akar szülési szabadságra menni, már elkezdték intézni a hivatalos dolgokat, és hamarosan meghirdetik a belsősöknek a megüresedő helyet.

Igen, a marketinges állás. A gyomrom görcsbe rándul, és lelkesen bólogatok. Egy kissé erőltetettnek érzek ekkora odaadást. – De jó!

– Valószínűleg decemberben kezdik az interjúkat, vagy legkésőbb januárban.

– Tökély! Így még lesz egy kis időm, hogy bizonyítsak.

– Így van! – Hazel felemelt szemöldökkel néz rám. – És akkor végre mindkettőnknek stabil, felelősségteljes állása lesz, életünk hátralévő részében, végig – teszi hozzá könnyed, szarkasztikus hangnemben.

Fáradt pillantást vetek rá. Hazel álma az, hogy saját jóga- és fizioterápiás stúdiót nyit, ahol minden ember, legyen bármilyen testalkatú és beállítottságú, otthonosan érzi magát, de a szüleink szívszélhűdést kapnának, ha meghallanák.

Ez túl kockázatos, mondanák kórusban.

A cipőm orrát vizsgálom séta közben.

– Szerintem nem tévednek. Könnyebb az élet, ha az embernek van egy fix állása – felelem.

Hazel fújtat, és olyasmi hagyja el a száját, ami a basszameg-re hasonlít.

– Hát, igen, persze, de ők, mondhatni megszállottjai a témának.

– A legjobbat akarják nekünk.

A szüleink nem voltak koldusszegények, de mindketten elég alacsony jövedelmű családban nevelkedtek. Apánk autószerelő, anyánk balett-táncos volt, és egy ideig egy társulattal együtt szerepelt különféle táncos darabokban. Aztán saját stúdiót nyitott. Tánctanárként dolgozott, míg mindketten nyugdíjasok lettek, és néhány éve nem költöztek el egy kisvárosba Brit Kolumbia tartomány középső részébe. Hiába volt nagyon jó tanár, szerintem anyánk egész élete arra szolgált emlékeztetőül, amit nem ért el. Amikor kamasz koromban óvatos megjegyzéseket tettem rá, hogy zenei pályára szeretnék lépni, magát hozta fel példának, indoklásként, miért nem tartja jó ötletnek.

A kudarc iszonyú kemény, mondta mindig. Jobb, ha olyasmibe vágsz bele, amivel sikeres életpályát készítesz elő magadnak.

Azt akarják, hogy kényelmes, boldog életet éljünk, ami apám szemében azt jelenti, hogy kéthetente, rendszeresen megérkezik a fizetési csekkünk, ami mellé külön juttatások is járnak. Anyám szerint pedig az a megfelelő munka, hogy olyasmit csinálsz, ami akkor sem okoz lelki törést, ha nem megy túl jól. Mint Hazel fizioterápiás munkája. Vagy ez a marketinges izé.

A zeneipar nem ilyen. Ezért választottam a marketinget az egyetemen, mellé minor szaknak a zenét. Ha a szívemet követem, a zene lett volna az alapszakom, de a szüleim lebeszéltek róla.

Ám utóbb kiderült, hogy igazuk volt. A zeneipar brutálisan elbánik bárkivel. Azt az élményt például nemigen fogom elfelejteni, amikor Zach meg a menedzsere harsányan kacagtak rajtam, miután eljátszottam egy dalt, amit Zach-nek írtam. Zach szerint cuki volt.

Még most is gombócba rándul a gyomrom a szégyentől.
A szívem meg, valamivel följebb, egy kisebb gombócot képez a fájdalomtól. Nem vagyok elég kemény és ellenálló. Nem vagyok elég kemény a zeneiparhoz.

Hazel hirtelen felém fordul.

– És apa? Fogadjunk, hogy folyton kérdezget Streicherről!

Tetejébe, hogy a szüleink fix munkahelyen akarnának látni minket, az apánk imádja a hokit, és világéletében a Vancouver Stormnak szurkolt. Madarat lehetne fogatni vele, most, hogy mindkét lánya a csapatnak dolgozik. Amikor megtudta, hogy egy játékost, akivel annak idején egy középiskolába jártunk, átigazoltak a Vancouverhez, majdnem megtébolyodott örömében.

– Naná – nyögöm, és egyszerre tör ki belőlünk a nevetés.

Daisy előreszalad, hogy üdvözöljön egy zsemleszínű labradort, aki szembejön velünk az ösvényen.

– Nagyon rendes kutya – jegyzi meg Hazel, és a karomba fonja a karját.

Mosolygva nézem Daisyt.

– Tényleg az. Ezt a részét imádom a munkámnak.

Továbbsétálunk, a kutyákat figyeljük, odaköszönünk a tulajdonosoknak, akikkel elhaladunk egymás mellett, és élvezzük az erdőben töltött időt. A fák között sziklás mederben bukdácsoló folyóra lelünk. Az ösvény itt-ott érinti a partját, ilyenkor Daisy vidáman beszalad a vízbe, megmártózik, úgy tér vissza hozzánk.

– Azóta hozzá sem értél a gitárodhoz, amióta visszajöttél.

Elszorul a torkom. Csak nagy üggyel-bajjal sikerül lenyelnem a gombócot.

– Rengeteg dolgom volt.

Ez hazugság, amit a nővérem is pontosan tud. Az egész életemben állandóan dalok zsongtak az agyamban. Amikor Zach-kel együtt töltöttük az időt, sokszor szórakozottan pengettem a gitáromat, és legtöbbször eltaláltam valami akkordot, amiről eszembe jutott egy dallam. Mintha kinyitnának egy ajtót, és, Nahát, de jó, hogy itt vagy!

Amióta Zach lapátra tett, semmi. Csak a süket csönd.

A bakancsunk talpa ütemesen csosszan egyet a talajon, és hirtelen eszembe jut a gitárom, ahogy magányosan ül Hazel lakásában, engem várva. Furcsa bűntudat jár át, mintha elhanyagolnék egy jóbarátot. Még középiskolás voltam, amikor vettem a hangszert. Nem különösebben látványos darab, és nem is volt túl drága – a legkevésbé sem – de ettől függetlenül nagyon szeretem.

És most elhanyagolom.

Akárhányszor arra gondolok, elő kellene venni a gitárt, azonnal eszembe jut az is, hogy Zach hogyan küldött ki a reptérre. Meg az, ahogy gitároztam, miközben Zach-kel a szövegeken dolgoztunk. És az, hogy kinevette a dalt, amit neki írtam.

Hazel szája ferde mosolyra szalad, és a szemöldökét ráncolva hunyorgat felém.

– Van ennek valami köze Herpeszhez?

Fojtottan felvihogok. A nővérem így becézi Zach-et.

– Nem hívhatjuk így!

– Én mindenkinek azt mondom, hogy herpesze van – ellenkezik Hazel, a védelmező nagytestvér.

A mellkasomat rázza a nevetés.

– A herpesz örökké él!

Összehúzott szemmel néz rám, és a szájára csap.

– Igazad van! És Zach már a múlté. Hívjuk inkább Chlamydiának! – De a következő pillanatban már komolyra vált a tekintete. – Na, de van köze a személyéhez, hogy mostanában nem gitározol?

Lehajolok, hogy megvakargassam Daisyt, aki most mellettem kocog.

– Elképzelhető.

Hazel elcsendesedik, és gyaníthatóan egyszerre száz dolog kavarog az agyában, amit szívesen elmondana. Sosem kedvelte Zach-et, már középiskolás korunkban sem.

– Bárcsak valahogy meg lehetne értetni veled, hogy te vagy az ász. A legjobb. – jegyzi meg végül csendesen. Látom, ahogy megfeszül az állán az izom. – Bárcsak felfognád, milyen rohadtul tehetséges vagy. Megállíthatatlan lennél.

Amikor a nővérem ezen a halk, komoly hangján mond valamit, mindig sírhatnékom támad, nem is tudom, miért. Némán sétálunk egy darabig, csak az ösvény mellett futó folyó moraja hallatszik.

– Akkor – vonja meg a vállát – nem tehetsz mást, mint hogy addig meditálsz, míg el nem tűnik a fejedből.

– Herpesz! – mondom olyan hangon, mint aki wellness-csomagokat értékesít. – Meditálja ki az életéből!

– Bocs: Chlamydia! – helyesbít Hazel, és nevetünk.
– Komolyan mondom! Meditáld ki azt a srácot a francba az agyadból.

Mosolygásra késztet az a hetyke, határozott felfogás, amivel a nővérem a wellnesshez közelít.

– És ha semmiképp sem működik a meditáció – kuncog –, le kell feküdnöd valakivel.

Felforrósodik az arcom.

– Ez a legjobb módszer arra, hogy túljuss valakin. Különösen akkor – folytatja jelentőségteljes hangsúllyal, és az arcomba néz –, ha egész életedben még csak egyvalakivel tetted meg.

Feszélyezetten mocorgok, és a kezem a kabátom zsebébe rejtem. Hát, igen. Szentigaz. Zach vette el a szüzességemet, és azóta nem volt más az életemben, csak ő.

Újabb szégyenszikra égeti a gyomromat. Részben az is oka lehetett annak, hogy tovább akart lépni, hogy én képtele vagyok…

Hát, igen… képtelen vagyok eljutni oda. Még sosem volt orgazmusom férfival. Egyszer bevallottam Hazelnek, hogy akárhányszor lefeküdtem Zach-kel, mindig csak színleltem, hogy sikerült. Úgy történt, hogy miután kipróbáltam a színjátékot, rettentően boldognak és megkönnyebbültnek látszott tőle. Gyanítom, azt hitte, hogy ő a hibás, amiért képtelen vagyok eljutni oda. És ezek után továbbra is mindig színleltem. Mindig azt mondogattam magamnak, hogy Na, most már tényleg ez lesz az utolsó alkalom, mert hazugság. De végtére is, senkit sem bántottam vele, így hát mégis folytattam. Ha nem sikerült, Zach mindig stresszelt, amitől én is stresszeltem. Sokkal egyszerűbb volt a színlelés.

Elég rémisztő elképzelni, hogy valaki mással lefeküdjek. Még sohasem volt valódi randim sem, és egy társkereső oldalon sem regisztráltam. Zach-kel nyolcadik óta barátok voltunk, egy zenekarban zenéltünk, aztán egyre közelebb kerültünk egymáshoz. Végül tizedik vége táján egyszer megfogta a kezemet, és én hagytam. Akkor elkezdett a barátnőjének nevezni, és mivel körülöttünk mindenki úgy nézett ki, mint akiket nem lep meg a fordulat, én sem csináltam belőle nagy ügyet.

Azt hiszem, az évek során egyszerűen hagytam magamat sodortatni az árral. Most nem is tudom, hogyan érzem magamat, ha erre gondolok. Nemigen tudom elképzelni, hogy bárkivel is olyan közel kerülhetünk egymáshoz, mint Zach-kel.

Főképp így, hogy van ez a kis problémám. Muszáj lenne egy új ember előtt is színlelnem.

Hazel olyan arccal vesz szemügyre, mintha az arcomra lenne írva az összes aggodalmam.

– Mi az?

– De így, hogy nem tudok… – intek fél kézzel a levegőbe. – Tudod…

Felhorkan, és eltúlozva utánozza a mozdulatomat. Idegesen felvihogok.

– Hogy nincs orgazmusod? – nógat.

Fojtott zaj tör elő a torkomból.

– Igen. Egyszerűen ilyen a testem. És most muszáj lesz elárulnom egy vadonatúj embernek?

Sóhajt egyet, és elkeseredetten felnéz az égre.

– Nem a tested ilyen. Egyszerűen a puncid azonnal felismerte, hogy Zach egy kolosszális lúzer, és így jelezte.

– Megtennéd, hogy nem beszélsz a puncimról?

– A puncid akciót akar! – kiabálja bele Hazel az erdőbe. Kitör belőlem a nevetés, és rávetem magamat, megpróbálom befogni a száját. – Add meg a puncidnak, amire vágyik!

Egy pár halad el mellettünk, rájuk mosolygunk. Érzem, hogy az arcom bíborvörös. Amikor eltűnnek a szem elől, újra ellenállhatatlanul ránk tör a vihogás.

Hazel eldob egy botot Daisynek, és a kutya elszalad érte. A séta hátralévő részében Hazel számol be, milyen beképzelt kollégái vannak a jógastúdióban, és mire visszaérünk a kocsijához, fáj az arcom a nevetéstől. Daisy szőrét sárréteg borítja, annyit szaladgált a pocsolyákon át, de a kis kutyapofáján ott ül a jellegzetes, kimerült, boldog arckifejezés.

– Gyerünk! – mutatok a hátsó ülésre, amit letakartunk egy törölközővel. – Ugorj be, Daisy!

Egy pillanatra rám néz, aztán rázni kezdi a szőrét. Most már engem is tetőtől talpig beterít a sár és a koszos víz. Védekezőn felemelem a kezemet, de későn, és úgyis hiába.