Borítószöveg

„Minden szavának súlya van, egyszerűen csodálatos.” – Elizabeth Strout

Alice Munro mesterien és könnyedén, ahogy megszokhattuk tőle, az élet legbensőbb, legmeghatározóbb momentumait vizsgálja – a pillanatokat, amikor formát ölt az élet, amikor megértjük a szeretet terhét, hatalmát, természetét.

Egy elvált nő visszalátogat gyerekkori otthonába, és szembesül szüleinek zavarba ejtő kapcsolatával. Miután lánya kis híján vízbe fullad, a megrendült anya ráébred, milyen törékeny a bizalom szülő és gyerek között. Egy fiatalembert rémületes gyerekkori élményének felidézése emlékeztet a felelősségre, amelyet mindig is érzett szerencsétlen öccse iránt. Egy férfi barátnőjével meglátogatja volt feleségét, és váratlanul ráébred, hogy hozzá érzi magát igazán közel.

Alice Munro újra meg újra bebizonyítja, milyen érzékeny, együtt érző krónikása korunknak. Miközben hétköznapi életek legbensőségesebb titkaiba avat be minket, rólunk is sokat elárul, a döntéseinkről, és azokról a különös utakról, melyeket bejárva megtapasztaljuk a szeretet rendkívüli erejét.

„Nem szép tőle, hogy így leltározza az életét, mintegy kipipálva, hogy ez is megvolt, ezen is túl vagyunk. Mert mit vár, miféle jutalmat remél, ha majd ezen meg ezen meg emezen is túl lesz?

Szabadságot – vagy még azt sem. Ürességet, a figyelem lazíthatóságát. Mert úgy érezte, mindig kicsivel többet kell adnia, több figyelmet, lelkesedést, körültekintő gondoskodást, mint amennyi biztosan telik tőle. Erőlködött, remélve, hogy nem látszik meg rajta. Hogy nem derül ki, a szíve mélyén ugyanolyan hideg, mint az Ónorvég Sophie.”

Alice Munro első novellája 1950-ben, első kötete pedig 1968-ban jelent meg. Művei azóta számos nyelven olvashatók, mindenütt nagy kritikai és közönségsikert aratnak. Számos díj és elismerés birtokosa, elnyerte többek között az Egyesült Államok Országos Könyvkritikusi Körének díját és a rangos Giller Prize-t is. 2009-ben megkapta a Man Booker Nemzetközi Díjat, 2013-ban pedig a Svéd Akadémia neki, „a kortárs novella nagymesterének” ítélte az irodalmi Nobel-díjat.

A Park Könyvkiadónál megjelent kötetei

Szeret, nem szeret… (2006)

Csend, vétkek, szenvedély (2007)

Egy jóravaló nő szerelme (2008)

Asszonyok, lányok élete (2009)

Mennyi boldogság! (2011)

Drága élet (2014)

A boldog árnyak tánca (2015)

Nyílt titkok (2016)

Ifjúkori barátnőm (2017)

Juliet (2017)

Kilátás a Várszikláról (2018)

A kolduslány (2019)

A Jupiter holdjai (2021)

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alice Munro: The Progress of Love

Vintage International, Vintage Books, A Division of Random House, Inc., New York, 2000

All Rights Reserved Under the International and Pan-American Copyright Conventions. Originally published in the United States by Alfred A. Knopf, a division of Random House, Inc., New York, in 1986.

A borító Valerie Curtiss Solitude című festménye
felhasználásával készült.

Copyright © 1977–82 by Alice Munro

Hungarian translation © 2021 Lukács Laura

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Somogyi Péter

ISBN 978-963-355-202-5

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Elekes Dóra

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

We acknowledge the support of the Canada Council
for the Arts for this translation.

Sheila húgomnak

A szeretet útja

Megcsörrent a telefon, apám hívott. Ez nem sokkal a válásom után, az ingatlanirodában történt, ahol nemrég álltam munkába. A két fiam az iskolában. Szeptemberhez képest elég meleg volt.

Apám még a családtagokkal is roppant udvariasan beszélt. Most is rászánta az időt, előbb megkérdezte, hogy vagyok. Vidéki jó modor. Ha valaki fölhív azzal, hogy lángokban áll a házad, akkor is azzal kezdi, hogy vagy.

– Jól – mondtam. – És te?

– Hát, én nem annyira – válaszolta apám a tőle megszokott modorban: bocsánatkérőn, mégis önérzetesen. – Felfoghatatlan, de anyád elment.

Tudtam, hogy az „elment” azt jelenti, „meghalt”. Tudtam. Egy pillanatig mégis láttam, ahogy anyám a fekete szalmakalapjában nekivág a keskeny kis útnak. Az „elment” szóban nem volt a világon semmi, csupán valami mély megkönnyebbülés és némi izgalom – mint amikor becsukódik az ajtó a távozók után, otthonunk visszaváltozik a megszokott környezetté, és elengedjük magunkat a körülöttünk felszabadult térben. Ez is benne volt apám hangjában a sajnálkozás mellett – fura kis nesz, mintha visszanyelne egy adag levegőt. De anyám nem volt teher – egyetlen napig sem betegeskedett –, és apám távolról sem könnyebbült meg; anyám halála megviselte. Sosem fogja megszokni, mondogatta később, hogy egyedül él. Végül önszántából vonult be a Netterfield megyei idősotthonba is.

Elmondta, hogy a konyhai díványon talált rá anyámra, amikor délben bement. Anyám paradicsomot szedett, és az ablakpárkányra rakosgatta őket, hogy gyorsabban érjenek; aztán elgyengülhetett, mert ledőlt. Ahogy ideért apám, reszketeg lett a hangja a döbbenettől, miközben – érthetően – elidőzött egy-egy részletnél. Lelki szemeim előtt megjelent a dívány, rajta az öreg, steppelt ágytakaró, fölötte a falra szerelt telefon.

– Úgyhogy gondoltam, felhívlak – tette hozzá apám, és várt, hogy majd én megmondom, mitévő legyen.

ANYÁM TÉRDEN ÁLLVA imádkozott délben és este, reggel pedig felkelés után ez volt az első dolga. Minden napot azzal az elhatározással kezdett, hogy aznap is segít Isten akaratát beteljesíteni. Minden este összeadta, amit tett, mondott és gondolt, hogy lássa, Neki kedvére való-e. Milyen sivár élet, gondolják, akik éppen a lényeget nem értik. Először is, az ilyen élet soha nem lehet unalmas. És nem történhet veled semmi olyan, aminek ne tudnád hasznát venni. Ha folyton gondok gyötörnek, ha beteg, szegény és csúnya vagy, a lelkedet akkor is úgy hordozhatod át az életen, mint tálcára halmozott kincset. Amikor anyám fölment imádkozni a déli étkezés után, tele volt energiával, várakozással, komoly derűvel.

Tizennégy évesen egy vallási találkozón megmentették a lelkét. Ugyanazon a nyáron halt meg az anyja, a nagymamám. Éveken át járt megújulási találkozókra a sorstársaival, akiket szintén megmentettek a kárhozattól, és akadt néhány visszaeső, de lelkes öreg bűnös, akit újra meg újra meg kellett menteni. Sokat mesélt ezekről a találkozókról, az éneklésről, lármáról, vad túlzásokról. Egyszer – mesélte – fölállt egy öregember, és azt kiabálta: „Jöjj le, Uram, jöjj le közénk most azonnal! Jöjj a zsindelytetőn keresztül, majd én megtérítem a kárt!”

Mire férjhez ment, újra meggyőződéses anglikán volt. Ő huszonöt, apám harmincnyolc. Magas, csinos pár, jó táncosok, jó kártyások, könnyen barátkoznak. De komolyak is – így írnám le őket. Úgy komolyak, ahogy ma már szinte senki. Apám nem volt anyámhoz hasonlóan vallásos. Anglikán volt, az Orániai Rend testvériségének tagja, konzervatív, mert annak nevelték. A farmon maradt a szülei mellett, és halálukig gondoskodott róluk. Megismerkedett anyámmal, várt rá, összeházasodtak; szerencsésnek tartotta magát, hogy van családja, amiért dolgozhat. (Két fivérem van, és volt egy kishúgom, aki meghalt.) Az az érzésem, hogy apámnak nem volt dolga nővel anyám előtt, vele is csak a házasságkötés után. És várnia kellett, mert anyám nem volt hajlandó férjhez menni, míg az utolsó centig vissza nem fizeti az apjának, amit az anyja halála óta ráköltött. Mindent följegyzett – szállást, könyveket, ruhát –, hogy visszafizethesse. Amikor férjhez ment, nem volt dugipénze, mint általában a tanárnőknek, nem volt hozománya, ládányi ágyneműje vagy edénye. Apám viccesen komor arccal szerette megjegyezni, hogy olyan asszonyt remélt, akinek van pénze a bankban. „De ha az ember elfogadja a pénzt, a hozzá tartozó arcot is el kell fogadnia – tette hozzá –, és az nem mindig jó üzlet.”

A HÁZUNKBAN TÁGAS SZOBÁK voltak, az ablakokon sötétzöld roló. Ha betűzött a nap, és leengedtük a rolót, szerettem azt játszani, hogy a fejemet finoman mozgatva elkapom a lyukakon, repedéseken átragyogó fényt. Szerettem nézni a koromfoltokat is a plafonon, régieket és újakat, amikbe állatokat, emberarcokat, akár messzi városokat is képes voltam belelátni. Amikor ezt elmeséltem a két fiamnak, az apjuk, Dan Casey azt mondta: „Látjátok, a mamáék olyan szegények voltak, hogy nem telt nekik tévére, ezért koromfoltokat tettek a plafonra, és a mamának azt kellett néznie!” Sokat húzott ilyesmivel, nehogy azt higgyem, felemelő dolog a szegénység.

APÁM KÉSŐ ÖREGSÉGÉRE nem sok kivetnivalót talált abban, ha valaki új dolgokkal próbálkozik – mint például én a válással –, azt viszont utálta, ha az illető új magyarázatokkal áll elő, hogy mit miért tesz.

A kommunát, hála istennek, nem érte meg.

„Az Úr nem erre szánt minket”, mondta, miközben a többi öreggel üldögélt a hosszú, félhomályos tornácon, amely előtt japán gyöngyvesszőbokrok nőttek. Az Úr nem arra szánta az embereket, fejtegette, hogy motoron és hómobilon száguldozzanak fel-alá. És az Úrnak az sem állt szándékában, hogy a nővérek egyenruhája nadrág legyen. A nővérek nem sértődtek meg. „Csinoskám”-nak hívták, igazi régi vágású, drága öregúr a papája, mondták, és milyen vallásos. Csodálták a haját, amely haláláig sűrű és fekete maradt. Megmosták, szépen megfésülték, nedves ujjaikkal hullámokat formáztak bele.

Minden törődés ellenére néha kicsit boldogtalan volt. Olyankor haza akart menni. Ki látja el a teheneket, ki javítja meg a kerítést, ki fog fölkelni, hogy begyújtson? Néha – nagyon ritkán – undok is tudott lenni. Egyszer alattomos, rosszindulatú kérdéssel fogadott.

– Hogyhogy még van bőr a térdeden? – mondta, amint beléptem hozzá. – Hogyhogy nem horzsoltad le egészen?

– Mivel? – nevettem. – Azzal, hogy padlót súrolok?

– Az imádkozással – szinte köpte a hangokat.

Nem ismert meg.

ANYÁMRA ÚGY EMLÉKSZEM, hogy mindig ősz volt a haja. Már a húszas éveiben megőszült, és a fiatal – barna – hajából egyetlen tincset sem tett el. Milyen volt az a barna? – nyaggattam.

– Sötét.

– Mint Brent vagy Dolly szőre?

Az igáslovaink.

– Nem tudom. Nem lószőr volt.

– Mint a csokoládé?

– Olyasmi.

– Szomorú voltál, amikor megőszültél?

– Nem. Örültem neki.

– Miért?

– Örültem, hogy már nem ugyanolyan színű, mint az apámé.

A gyűlölet bűn, mondta anyám. Ne feledd. Egyetlen csepp gyűlölet a lelkedben úgy szétterül és elszürkít mindent, mint egyetlen csepp fekete tinta a fehér tejben. Döbbenetes hasonlat volt, és szerettem volna kipróbálni, de tudtam, hogy nem pocsékolhatom a tejet.

MENNYI MINDENRE EMLÉKSZEM! Hallomásból olyanokról is tudok dolgokat, akikkel soha nem találkoztam. Anyám anyja után kaptam az Euphemia nevet. Ronda név, ma már senkit sem hívnak így. Otthon Phemie voltam, de amikor munkába álltam, elkezdtem Fame-nek hívatni magam. A férjem, Dan Casey is Fame-nek hívott. Évekkel később, már a válásom után, ahogy egyszer kifelé indultam a Shamrock Hotel bárjából, utánam szólt egy férfi.

– Fame, már akartam kérdezni, hogy maga miről híres.

– Nem tudom – feleltem. – De talán arról, hogy időmet pazarolva szóba állok ilyen kellemetlen alakokkal.

Ezután arra gondoltam, hogy teljesen új nevet választok magamnak, például Joan leszek, de mire mentem volna vele, amíg el nem költözöm?

1947 NYARÁN – tizenkét éves voltam – segítettem anyámnak kitapétázni a lenti vendégszobát. Anyám húga, Beryl készült hozzánk látogatóba. A két nővér évek óta nem látta egymást. Miután az anyjuk meghalt, az apjuk újranősült. Minneapolisba, majd Seattle-be költözött az új feleségével és a kisebbik lányával, Beryllel. Anyám nem volt hajlandó velük menni. Ramsay-ben maradt, ahol addig éltek. A gyermektelen szomszéd házaspárnál lakott. Felnőttként csak egyszer-kétszer találkozott Beryllel. Beryl Kaliforniában élt.

Fehér alapon búzavirágmintás volt a tapéta. Anyám leértékelve vette meg az utolsó tekercseket. Így nehéz volt összeilleszteni a mintázatot, és sokat kellett ügyeskednünk csíkokkal és darabkákkal az ajtó mögött. Ez még az öntapadós tapéták kora előtt volt. Az elülső szobában állt az X lábú asztal, azon kevertük a ragasztót, amit széles ecsettel hordtunk föl a tapéta fonákjára, vigyázva, ne maradjanak rajta göbök. Feltolt ablak mellett dolgoztunk, a nyitott részben szúnyoghálós kerettel, és a bejárati ajtó is nyitva volt, csak a szúnyoghálós ajtót hajtottuk be. A hálón és a hullámos, régi üvegen át virágos, nyári tájra láttunk – a legelőkön selyemkóró és vadrépa nyílt, a mustárfű betolakodott a lóherébe, itt-ott hamvasak voltak a mezők az akkoriban népszerű hajdinától. Anyám egy dalt énekelt. Az anyjától hallotta, amikor Beryl meg ő kislányok voltak.

Volt nékem egy kedvesem, de már nincsen.

Elment és elhagyott, csak hull a könnyem.

Elment és elhagyott, de bánom is én,

Másik szeretőm lesz, nála jobb legény!

Izgatott voltam, hogy Beryl személyében látogatónk érkezik – egyenesen Kaliforniából. De azért is, mert június végén felvételiztem, és reméltem, hogy nemsokára értesítenek: kitűnően sikerültek az írásbeli vizsgáim, megdicsérnek. Aki falusi iskolában végezte el a nyolcadikat, annak be kellett mennie a városba, hogy letegye ezeket a vizsgákat. Én imádtam – imádtam a papírlapok suhogását, a jelentőségteljes csöndet, a gimnázium nagy kőépületét, a lakktól megsötétedett padokba vésett régi monogramokat. A nyár első robbanását odakint, a zöld-sárga fényt, a városias gesztenyefákat, a loncot. És ez a város ugyanaz volt, ahol eddigi életem több mint felét leéltem. Ámultam-bámultam. De magamon is csodálkoztam, hogy olyan könnyedén rajzolok térképeket, oldok meg példákat, ismerem az összes helyes választ. Rém okosnak hittem magam. Pedig nem voltam az, hiszen épp a legegyszerűbbet nem fogtam föl. Azt, hogy számomra nincs jelentősége a vizsgáknak. Nem megyek gimnáziumba. Hogy is mehetnék? Akkor még nem volt iskolabusz, a gimnazistáknak a városban kellett lakniuk. A szüleimnek nem volt pénze. Nagyon kevés pénzzel gazdálkodtak, mint akkoriban a legtöbb farmer. Apám sajtgyári fizetése volt az egyetlen rendszeres jövedelmük. Amúgy sem gondolták, hogy az életem ebbe az irányba, a gimnázium irányába menjen tovább. Úgy gondolták, maradjak otthon, segítsek anyámnak, esetleg szegődjek el környékbeli asszonyokhoz, betegek vagy kisgyermekesek mellé segítségnek. Amíg férjhez nem megyek. Csak még várták, hogy megjöjjön a vizsgáim eredménye, akkor majd megmondják.

Azt hihetnénk, anyám lehetett volna más véleményen, hiszen egykor maga is tanítónő volt. De anyám kijelentette, hogy Istennek teljesen mindegy. Istent nem érdekli, miféle munkával tartod fönn magad, mi mindent tanultál. Fütyül rá, márpedig egyedül az számít, ami Istennek fontos.

Ekkor értettem meg, hogy Isten valódi ellenfél is lehet, nem csak egyfajta nyűg vagy nagy méretű műtárgy.

ANYÁM GYEREKKORI NEVE Marietta volt. Természetesen később is így hívták, de Beryl látogatása előtt nem hallottam, hogy bárki így szólította volna. Apám mindig Anyának hívta. Gyerekesen úgy képzeltem – és tisztában voltam a gyerekességemmel –, hogy az én anyámra jobban illik az Anya szó, mint más anyákra. Anya, nem Mama. Ha távol voltam tőle, nem tudtam magam elé képzelni az arcát, és ez megijesztett. Az iskolában ülve, csak egy dombnyira az otthonomtól, próbáltam fölidézni. Néha azt hittem, ha nem sikerül, talán már nem is él. De szakadatlanul éreztem őt, és a legvalószínűtlenebb dolgokról – egy pianínóról, egy magasra kelt fehér kenyérről – ő jutott eszembe. Nevetséges, de igaz.

Marietta számomra külön személy volt – nem olyasvalaki, aki beépült felnőtt anyámba. Marietta még mindig Ramsay-ben, az Ottawa folyó partján futkározott. A városka utcái tele voltak lovakkal és pocsolyákkal, hétvégén pedig sötét emberek bújtak elő az erdőből. Favágók. A főutcán tizenegy szálloda volt, ott szálltak meg, ott ittak.

A folyótól indult Mariettáék meredek utcája, a házuk nagyjából középtájon állt. Ikerház volt két kiugró ablakfülkével és a két tornácot elválasztó farácsos lugassal. A ház másik felében Sutcliffe-ék laktak; ők vették magukhoz Mariettát, miután az anyja meghalt, és az apja elköltözött. Mr. Sutcliffe angol volt, és távírdász. A felesége német. Mindig kávét főzött tea helyett. Rétest sütött. Az asztal széléről lelógó rétestészta vékony abroszra emlékeztette Mariettát. Néha bőrre.

Mrs. Sutcliffe beszélte le Marietta anyját arról, hogy fölakassza magát.

Marietta aznap nem ment iskolába, mert szombat volt. Későn ébredt, teljes csönd volt a házban. Ettől – a néma háztól – mindig félt, így amikor az iskolából hazaérve kinyitotta az ajtót, azonnal bekiabált: „Mama! Mama!” Az anyja gyakran nem válaszolt. De ott volt. Marietta megkönnyebbülve hallotta a kályharács csörömpölését, a vasaló szabályos koppanásait a deszkán.

Aznap reggel nem hallott semmit. Lement a konyhába, vágott egy szelet kenyeret, megvajazta, melaszt kent rá, félbehajtotta. Kinyitotta a pinceajtót, szólongatta az anyját. Bement az utcai szobába, és a páfránylevelek között kinézett az ablakon. Látta a húgát, Berylt és néhány szomszéd gyereket, ahogy legurulnak a füves kis lejtőn a járdára, majd fölkelnek, visszakapaszkodnak a tetejére, és újrakezdik az egészet.

– Mama? – kiáltotta Marietta.

Kiment a hátsó udvarba. Késő tavasz volt, felhős, enyhe nap. A sarjadzó konyhakertekben nedves volt a föld, és mintha az éjszakai esőtől hirtelen megnőttek volna a falevelek, ahogy legördült róluk egy-egy kósza csepp.

– Mama?

Feje fölött fák koronája, ruhaszárító kötél.

Az udvar végében kis csűr áll, tűzifát, szerszámokat, régi bútort tartanak benne. Az ajtaja nyitva, egyenes hátú faszék látszik a közepén. Marietta az anyja fűzős, fekete cipőjét látja a széken. Aztán a hosszú, nyomott mintás nyári pamutruháját, kötényét, feltűrt ingujját. Fényes fehér karját, nyakát, arcát.

Áll a széken, nem válaszol. Nem néz Mariettára, de mosolyog és toppant, mintha azt mondaná: „Tessék, itt vagyok. Van valami kifogásotok?” Nagyon szokatlan rajta valami, nemcsak az, hogy széken áll, és ilyen kényszeredetten, furán mosolyog. Rozoga széken áll, aminek hiányoznak a hátsó lábösszekötői, és billeg a hepehupás földpadlón, a csűr közepén, ahová ő maga tette. Marietta anyjának árnyék van a nyakán.

Az árnyék egy hurok, a kötél a gerendáról lóg.

– Mama? – mondja Marietta alig hallhatón. – Mama. Kérlek, gyere le.

Azért olyan halk a hangja, mert attól fél, hogy ha sikítana vagy kiabálna, az anyja megijedne, lelépne a székről, egész súlyát átadva a kötélnek. De ha akarna, Marietta akkor sem tudna kiabálni. Nem jön ki más hang a torkán, csak ez a szánalmas, vékonyka nyüszítés – mint mikor álmunkban vadállat vagy gép ront ránk.

– Hozd ide apádat.

Ezt mondta az anyja, és Marietta szót fogadott. Szaladt, lábában rémülettel. Hálóingben, fényes szombat délelőtt. El Beryl és a gyerekek mellett, akik még mindig a lejtőn bukfenceztek. Az akkor még deszkából épített járdán szaladt, majd a burkolat nélküli úttesten, amely tele volt az éjszakai eső tócsáival. Az út keresztezte a vasúti síneket. A domb lábánál pedig a város főutcáját. A főutca és a folyó között raktárak és műhelyek álltak. Itt volt Marietta apjának járműgyártó üzeme. Szekereket, teherkocsikat, szánokat gyártottak benne. Marietta apja ugyanis kitalált egy újfajta szánt, amellyel fát lehetett szállítani az erdőben. Szabadalmaztatta is. Nemrég indult a vállalkozása Ramsay-ben. (Később az Egyesült Államokban vagyont szerzett. Szerette a szállodai bárokat, a borbélyüzleteket, az ügetőversenyeket, a nőket, de nem félt a munkától – ismerjük el.)

Marietta aznap nem találta a munkahelyén. Üres volt az iroda. Szaladt az udvarra, ahol a munkások dolgoztak. Botladozott a friss fűrészporban. A munkások nevettek, rázták a fejüket. Nem. Nincs itt. Momentán. Nincs. Miért nem keresed a főutcán? Várj. Várj csak. Nem lenne jó előbb magadra kapni valamit?

Nem akarták bántani. Nem vették észre, hogy valami nagy baj lehet. De Marietta nem bírta a nevető férfiakat. Bizonyos helyek mellett elmenni is utált, nemhogy még be is térjen, és pont ezért. A nevető férfiak miatt. Nem állhatta a borbélyüzleteket, a szagukat. (Később, amikor elkezdtek táncos helyekre járni, kérte apámat, hogy ne tegyen semmit a hajára; a pomádéillat borbélyüzletre emlékeztette.) A szállodák előtt álldogáló férfiak csoportja méregsűrítmény volt Marietta szemében. Megpróbálta nem hallani, mit mondanak, de biztosra vette, hogy valami alávalót. Ha nem tettek megjegyzést, akkor nevettek, és az alávalóság – a méreg – ugyanúgy szétáradt körülöttük. Csak a megtérése után érezte úgy, hogy nyugodt szívvel tud elmenni mellettük. Isten fegyverzetében járt-kelt közöttük, és nem fogott rajta semmi, nem perzselődött meg, sebezhetetlen volt, akár Dániel.

Megfordult, futott vissza, amerről jött. Föl a dombra, hazafelé. Hiba volt otthagyni az anyját, gondolta. De miért küldte el? Miért küldte az apjáért? Bizonyára azért, hogy kötélről csüngő, még meleg testével fogadja. Mariettának maradnia kellett volna, maradnia, és lebeszélnie az anyját. Mrs. Sutcliffe-hez vagy bármelyik másik szomszédhoz kellett volna szaladnia, ahelyett hogy ennyi időt elpazarol. Nem gondolta végig, ki segíthetne, ki hinne neki egyáltalán. Marietta úgy képzelte, hogy az ő családja kivétel, más családok békességben élnek, más házakban nincs veszedelem, nincs nyomorúság, ezért úgysem tudná megmagyarázni.

Vonat érkezett. Mariettának várnia kellett a kereszteződésnél. Utasok néztek ki rá az ablakokból. Belebömbölt az idegen arcokba. Amikor elhaladt a vonat, ment tovább, dombnak fel – kócosan, sárosan, mezítláb, arcán a kétségbeesés könnyeivel nem mindennapi látvány lehetett. Mire hazaért az udvarukba, és meglátta a pajtát, már üvöltött.

– Mama! – üvöltötte. – Mama!

Nem volt ott senki. A szék ugyanott állt, mint előtte. A kötél épp a támla fölött lógott. Marietta biztosra vette, hogy az anyja nem várt, megtette. Meghalt – levágták a kötélről, elvitték.

De ekkor meleg, kövér kéz ereszkedett a vállára, és Mrs. Sutcliffe azt mondta:

– Marietta. Ne lármázz. Marietta. Gyermekem. Hagyd abba a sírást. Gyere be. A mama jól van, Marietta. Gyere be, és meglátod.

Mrs. Sutcliffe „Mári-ett-há”-nak ejtette a nevét, amitől sejtelmesen fontos hangzása lett. Kedvesebb nem is lehetett volna. Amikor Marietta később Sutcliffe-éknál lakott, úgy bántak vele, mintha a saját lányuk lenne, és a ház éppolyan nyugalmas és kényelmes volt, amilyennek mindig is képzelte mások otthonát. De sosem érezte magát Sutcliffe-ék lányának.

Beryl Mrs. Sutcliffe konyhájában ült a földön, mazsolás kekszet evett, és a Dickie nevű fekete-fehér foltos macskával játszott. Marietta anyja az asztalnál ült, előtte egy csésze kávé.

– Butaságot csinált.

Nem lehetett tudni, Mrs. Sutcliffe kire érti ezt, Mariettára vagy az anyjára. Kevés angol szót ismert, ha valamit le kellett írni.

Marietta anyja fölnevetett, Marietta előtt elsötétült a világ. Elájult a sok futástól, kaptatótól, üvöltéstől a fülledt langymelegben. Arra eszmélt, hogy Mrs. Sutcliffe kanálból itatja édes feketekávéval. Beryl fölemelte Dickie-t a mellső lábánál fogva, és odatartotta Mariettának, hogy jobb kedvre derüljön. Az anyjuk még mindig az asztalnál ült.

ÖSSZETÖRT A SZÍVE. Ezt mondta mindig anyám. És ez volt a zárszó. Amely elemelte és egyben feltörhetetlenül lezárta a történetet. Soha nem kérdeztem: Ki törte össze a szívedet? Nem kérdeztem: Mi volt olyan mérgező a férfiak beszédében? És mit jelent az, hogy „alávaló”?

Marietta anyja nevetett, miután nem akasztotta föl magát. Ott ült Mrs. Sutcliffe konyhaasztalánál, és nevetett. Összetört a szíve.

Anyámat hallgatva mindig az volt az érzésem, hogy a történetei mögött valami gomolyog. Mint egy átláthatatlan, végeérhetetlen felhő. Felhő és méreg anyám életén. És amikor szomorúságot okoztam neki, része lettem a felhőnek. Fejemmel ökleltem a gyomrába, mellébe, magas, erős testébe, és követeltem, hogy bocsásson meg. Ő pedig mindig azt felelte, hogy Istentől kérjem a bocsánatot. De nekem nem Istennel, hanem vele volt tisztáznivalóm. Mintha tudott volna rólam valamit, ami rosszabb, sokkal rosszabb, mint a közönséges hazugságok, csínyek vagy undokság: valami undorítóan szégyenletest. Ököllel püföltem, hogy felejtse el.

Az öcséimnek nem voltak ilyen gondjaik. Nem hiszem. Vidám vadembereknek láttam őket, akik szabadon futkároznak föl-alá, és nem viszik túlzásba a tanulást. És amikor nekem is két fiam lett, lányom pedig egy sem, úgy éreztem, itt véget érhet valami – a történetek, bánatok, régi rejtélyek, melyeket mindenáron meg akarunk oldani, de nem tudunk.

BERYL NÉNI KÉRT, hogy ne szólítsam néninek.

– Nem vagyok hozzászokva a néniséghez. Még csak a mamája sem vagyok senkinek. Szólíts csak Berylnek, drágám.

Beryl gyorsíróként kezdte, és a látogatás idején már saját gépírói és könyvelői vállalkozása volt, amelyben lányokat foglalkoztatott. A barátjával, Mr. Florence-szel érkezett. Levelében említette, hogy nem egyedül utazik, de azt nem, hogy az útitárs marad-e vagy utazik tovább. Azt sem árulta el, hogy az illető férfi vagy nő.

Mr. Florence maradt. Magas, sovány ember volt, napbarnított arca hosszú, a szeme nagyon világos, és szája sarkának kis rándulásait akár mosolynak is fel lehetett fogni.

Neki kellett kapnia a szobát, amit anyámmal kitapétáztunk, mert ő volt az idegen, és mert férfi volt. Beryl velem aludt. Eleinte elég gorombának találtuk Mr. Florence-et, mert még nem szokta meg a stílusunkat, és mi sem az övét.

– Remélem, sikerült valahogy kipihennie magát azon az öreg ágyon – üdvözölte apám az első reggel.

A vendégszobában mennyei volt az ágy, pehelybélésű matrachuzattal. Mr. Florence-nek erre azt kellett volna válaszolnia, hogy soha nem aludt ilyen jól.

Mr. Florence-nek megrándult a szája széle.

– Aludtam már rosszabb ágyon – mondta.

A legszívesebben az autójában tartózkodott. Királykék Chryslere volt, a háború utáni első szériából. Belül minden gyöngyszürke: az üléshuzat, a padló, a tető és az ajtók párnázott részei. Mr. Florence észben tartotta ezeket a színeket, és kijavított minket, ha csak „kéket” vagy „szürkét” mondtunk.

– Én inkább egérszürkének nézem! – kiáltotta izgatottan Beryl. – Meg is mondom neki, hogy egérszürke az a javából!

Az autó a ház mellett, az akácfák alatt parkolt. Mr. Florence odabent ült, és felhúzott ablakoknál cigarettázott a finom újautó-illatban.

– Attól tartok, a barátod unatkozni fog nálunk – mondta anyám.

– Ugyan, ne aggódj emiatt – felelte Beryl.

Mindig úgy beszélt Mr. Florence-ről, mintha lenne benne valami vicces, amit csak ő tud értékelni. Évekkel később jutott eszembe, hogy Mr. Florence-nek lehetett egy üvege a kesztyűtartóban, amit időnként meghúzott csüggedés ellen. A kalapját sosem vette le.

Maga Beryl kettő helyett is jól szórakozott. Nem maradt a házban, hogy anyámmal beszélgessen, ahogy más női látogatók tették, hanem mindent látni akart, amit egy farmon érdemes. Engem jelölt ki a feladatra: mutassak meg és magyarázzak el neki mindent, és ügyeljek, nehogy beleessen egy trágyadombba.

Nem tudtam, mit mutassak neki. Először elvittem a jégházhoz, ahol tálalófióknyi vagy még nagyobb jégdarabok hevertek fűrészporba temetve. Apám minden másnap levágott egy darab jeget, bevitte a konyhába, és egy bádoggal bélelt dobozba tette; a jég elolvadt, miközben hűtötte a tejet és a vajat.

Soha nem gondolta volna, hogy a jég ilyen nagy darabokban is kapható, jelentette ki Beryl. Úgy tűnt, elhatározta, hogy furcsának, borzasztónak vagy viccesnek fog találni dolgokat.

– Hol a csudában van ekkora jég?

Nem tudtam eldönteni, viccel-e.

– A tó szélén – mondtam.

– A tó szélén! Nálatok egész nyáron be vannak fagyva a tavak?

Elmagyaráztam, hogy apám minden télen vág egy csomó jeget, hazahordja, és fűrészporba teszi, akkor nem olvad el.

– Elképesztő! – mondta Beryl.

– Egy kicsit azért elolvad – helyesbítettem.

Mélységesen csalódtam Berylben.

– Tényleg elképesztő.

Velem tartott, amikor elmentem a tehenekért. Madárijesztő fehér nadrágban (apám nevezte el utólag így) és széles karimájú, fehér kalapban, amit piros szalaggal kötött meg az álla alatt. Kezén és lábán – szandált hordott – pirosra volt lakkozva a köröm, hogy passzoljon a szalaghoz. Kis lencséjű, sötét napszemüveget hordott, akkoriban az volt a divat. (Nem mifelénk; nálunk senkinek sem volt napszemüvege.) Nagy, piros száj, hangos nevetés, cseresznyefaszínre festett, fényes haj. Beryl hangos volt, csillogó, és minden porcikájában annyira mesterkélt, hogy nehéz lett volna eldönteni, csinos-e, és valóban ilyen jól érzi-e magát.

A marhacsapáson nem beszélgettünk, mert Beryl nem jött közel a tehenekhez, és vigyázott, hová lép. Amikor az összeset bekötöttem az állásukba, közelebb lépett. Rágyújtott. Senki nem dohányzott az istállóban. Apám és a többi gazda rágták a dohányt. Fogalmam sem volt, hogy vehetném rá Berylt, hogy ő is rágja.

– Tudsz fejni, vagy azt apukád csinálja? – kérdezte Beryl. – Nehéz?

Kifejtem egy kis tejet a tehén csecséből. Odajött az egyik macska, várt. Vékony tejsugarat küldtem a szájába. A macska is, én is felvágtunk a tudományunkkal.

– Nem fáj neki? – kérdezte Beryl. – Gondold el, ha a helyében lennél.

Soha nem gondoltam úgy a tehéntőgyre, mint ami megfelelhet bármelyik testrészemnek, ezért megrendített ez az illetlen megjegyzés. És soha többé nem tudtam olyan magától értetődő határozottsággal megfogni egy langyos, bibircsókos csecset.

BERYL EKRÜ CSIPKÉVEL szegett, barackszín műselyem hálóingben aludt. Hozzá illő köntöse is volt. Ugyanolyan fontoskodva használta az „ekrü” szót, mint Mr. Florence a királykéket és a gyöngyszürkét.

Sikerült úgy levetkőznöm és hálóingbe bújnom, hogy még rövid időre se maradjak fedetlen sehol. Nem könnyű művelet. A bugyimat nem vetettem le, és bíztam benne, hogy Beryl sem vetette le a magáét. Kész gyötrelem volt megosztani az ágyamat egy felnőttel. Viszont megismerhettem Beryl úgynevezett szépségdobozának tartalmát. A kézzel festett üvegtégelyekben vattapamacsok, hintőpor, arctej, összehúzó hatású, jégkék arclemosó volt. Zsíros kinézetű, piros és mályvaszín kis tégelyek. Kék és fekete ceruzák. Körömreszelők, habkő, áthatóan banánillatú körömlakk, arcpúder kagyló formájú celluloiddobozkában, rajta egy édességhez illő név: Apricot Delight.

Vizet melegítettem a nyáron használatos vegyes tüzelésű kályhán. Beryl megmosta az arcát, és átalakulása olyan feltűnő volt, hogy nem csodálkoztam volna, ha csíkokban úszkál a lavór alján a smink, mint nemrég a falról lehámozott, nedves tapéta. Beryl sápadt volt, bőrén hajszálvékony repedések – akár a csillogó sár a kora nyári napsütésben száradó pocsolyák fenekén.

– Látod, mi történt a bőrömmel? A fogyókúra tönkretette. Hetvenhét kiló voltam, túl gyorsan adtam le, megráncosodott az arcom. Szerencsére van ez a krémem. Titkos recept alapján készül, üzletben nem is kapható. Szagold meg. Nem annyira parfümös. Komoly illata van.

Két vattapamaccsal nyomkodta a krémet az arcbőrébe, egészen beledolgozta, eltüntette.

– Zsírszagú – mondtam.

– Atyaisten! Remélem, nem azért adtam ki ennyi pénzt, hogy zsírral kenegessem magam! Meg ne tudja anyád, hogy szentségelek.

Belemártotta a fésűjét a vizespohárba, nedvesre fésülte a haját, tincsenként az ujja köré csavarta, és két hajcsattal rögzítette a hajgyűrűket. Pár év múlva már én is így csináltam.

– Mindig nedvesen formázd a hajad, különben nincs értelme az egésznek – okított Beryl. – És mindig befelé tekerd, akkor is, ha azt akarod, hogy kifelé álljon. Látod?

Később, amikor éveken át hordtam feltűzve a hajam, néha eszembe jutott, hogy senki tanácsát nem fogadtam meg jobban, mint Berylét.

– Nem gondoltam, hogy ilyen sötét tud lenni az éjszaka. Soha nem láttam ehhez fogható sötétséget – suttogta Beryl.

Nem értettem meg azonnal, hogy a vidéki és a városi éjszakát hasonlítja össze, és eltűnődtem, vajon lehet-e valóban sűrűbb a Netterfield megyei sötétség, mint a kaliforniai.

– Mondd csak, drágám – suttogta Beryl –, vannak odakint állatok?

– Tehenek – mondtam.

– Úgy értem, vadállatok? Medvék?

– Vannak – mondtam.

Apám medvenyomokat és -ürüléket látott az erdőben, és az egyik vadalmafáról eltűnt az összes alma. De ezt évekkel azelőtt, fiatalember korában látta.

Beryl panaszosan nyögött, majd kuncogott.

– Képzeld, ha Mr. Florence-nek ki kell mennie éjszaka, és belefut egy medvébe!

MÁSNAP VASÁRNAP VOLT. Beryl és Mr. Florence beültettek minket, gyerekeket a Chryslerbe, és elvittek a vasárnapi iskolába. Reggel tízkor. Aztán fordultak, és tizenegykor már a szüleimet hozták be az istentiszteletre.

– Ugorj be – szólított föl Beryl. – Ti is – mondta a fiúknak. – Kirándulunk.

Beryl fényes anyagú ruhát viselt, elefántcsontszín alapon piros pettyekkel, csípője körül pirossal szegett fodor, lábán magas sarkú piros cipő. Mr. Florence halványkék nyári öltönyt vett föl.

– Ti nem mentek a templomba? – kérdeztem.

Tapasztalatom szerint ugyanis oda szoktak kiöltözni az emberek.

– Drágám, ez nem az a vallás, amit Mr. Florence követ – nevetett Beryl.

A vasárnapi iskolából mindig a templomba vezetett az utunk, ahol további másfél órát ültünk. Nyáron nyitva volt az ablak, a szél cédrusillatot hozott a temetőből, és olykor elszáguldott egy autó az országúton, már-már szentségtörő süvítéssel. Aznap a környék felderítésével töltöttük a templomi időt. Még soha nem jártam arra, pedig húsz mérföldnyire sem volt tőlünk. Teherautónk csak a sajtgyárba, a templomhoz és szombat este a városba közlekedett. Autós kiránduláshoz az hasonlított legjobban, amikor a szeméttelepre mentünk vele. Apám a Bells-tó felénk eső végében vágta télen a jeget, így azt a részt ismertem. Nyáron megközelíthetetlen volt a partja, olyan sűrűn benőtte a sás. Arra számítottam, hogy nagyjából ugyanilyen lesz a túlsó vége, de tévedtem: házakat, mólókat, csónakokat, sötét vízben tükröződő fákat láttam. És minderről addig sejtelmem sem volt. Hogy ez is a Bells-tó. Örültem a felfedezésnek, mégsem tett maradéktalanul boldoggá.

Végül előtűnt egy fehér favázas épület, verandák, cserepes virágok, csillogó levelű nyárfák. A Wildwood Inn. Ma ugyanez az épület a Hideaway nevet viseli, kívül stukkódíszt, belül Tudor-stílusú gerendákat kapott. A nyárfákat kivágták, parkoló van a helyükön.

Elindultunk vissza a templomhoz, hogy fölvegyük a szüleimet, de előbb Mr. Florence bekanyarodott a szomszédaink, McAllisterék farmjára. McAllisterék, akikhez jószomszédi, de nem baráti viszony fűzött minket, katolikusok voltak.

– Gyerünk, fiúk, szálljatok ki – mondta Beryl az öcséimnek. – Te maradj – nézett rám.

A tornáchoz kísérte a fiúkat, ahonnan néhány McAllister figyelte őket. Rongyos otthoni ruhában voltak, mert ők már kora reggel letudták a templomukat, miséjüket vagy ami van nekik. Mrs. McAllister is kijött, és néma döbbenettel hallgatta a nevetve magyarázó Berylt.

Beryl egyedül tért vissza a kocsihoz.

– El van intézve. A szomszéd gyerekekkel fognak játszani.

A szomszéd gyerekekkel? Nem elég, hogy McAllisterék katolikusok, a csecsemő kisfiút kivéve minden gyerekük lány.

– Nem öltöztek át – mondtam.

– Na és? A szép ruhájukban nem érezhetik pompásan magukat? Mint például én?

A szüleim is meglepődtek. Beryl átadta az első ülést apámnak, mondván, ott jobban elfér a lába. Ő pedig beszállt hátra, mellénk. Mr. Florence újból rátért a Bells-tavi útra, és Beryl bejelentette, hogy a Wildwood Innben fogunk ebédelni.

– Csinosak vagytok, ragadjuk meg az alkalmat! A fiúkat leadtam a szomszédnak. Szerintem túl kicsik ahhoz, hogy értékeljék a vendéglőt. A szomszédok örültek nekik.

Hangsúlyozta, hogy meg vagyunk híva. Az ő és Mr. Florence vendégei vagyunk.

– Hát jó – mondta apám. Valószínűleg öt dollár sem volt a zsebében. – Hát jó. De vajon beengednek-e gazdákat?

Több viccet is elsütött ebben a szellemben. A szálloda ebédlőjében, ahol minden fehér volt – az abroszok, a székek –, gyöngyöző falú kancsókban állt a víz, és zümmögtek a mennyezeti ventilátorok, kezébe vette a pelenka nagyságú szalvétát, és hangos suttogással azt kérdezte tőlem:

– Meg tudnád mondani, mit csináljak ezzel? Esetleg kössem a fejemre huzat ellen?

Természetesen nem először járt szállodai étteremben. Tudta, mire való a szalvéta vagy a desszertvilla. És anyám – aki eleve nem volt vidéki lány – szintén tudta. Az ebéd mégis nagy esemény volt. Nem éppen élvezet – aminek Beryl szánta –, de óriási, felkavaró esemény. Nyilvános helyen enni, az otthonunktól alig néhány mérföldnyire, egy nagy teremben, ismeretlenek között, ahol egy kurta-furcsa idegen – valószínűleg nyári munkán lévő egyetemista lány – szolgálja föl nekünk az ételt.

– Kakast szeretnék – jelentette ki apám. – Mennyi időt töltött a fazékban?

A jó modorról alkotott elképzelésébe belefért, hogy tréfálkozzon a pincérekkel.

– Parancsol? – kérdezett vissza a lány.

– Sült csirke – szólt közbe Beryl. – Jó lesz mindenkinek?

Mr. Florence mélabúsnak látszott. Talán nem értékelte a viccelődést, ha az ő zsebére ment. Vagy arra számított, hogy jeges víznél jobbat is tölthet a poharába.

A pincérnő letett az asztalra egy tál zellert és olajbogyót.

– Egy pillanat – szólalt meg anyám –, hadd mondjam el az asztali áldást. – Lehajtotta a fejét, és halkan, de jól hallhatóan imádkozott: – Áldd meg, Urunk, ezt az ételt Krisztus nevében, és minket, hogy téged szolgálhassunk. Ámen. – Majd kihúzta magát, és egészen megélénkülve adta tovább nekem a tálat. – Vigyázz az olajbogyóval. Mag van benne.

Beryl körbemosolyogta a termet.

A pincérnő egy kosárka zsemlével tért vissza.

– Parker House, még meleg! – Beryl a kosár fölé hajolva beszívta a péksütemény illatát. – Gyorsan kenjétek rá a vajat, hogy megolvadjon. Úgy a finom!

Mr. Florence összerezzent, és belenézett a vajtartóba.

– Ez vaj volna? Azt hittem, Shirley Temple göndörkéi.

Ugyanolyan búskomor képet vágott, mint előtte, de ez akkor is vicc volt, és hogy Mr. Florence sütötte el, az olyasféle áldás volt, amilyenért épp az imént fohászkodtunk.

– Észrevettétek, milyen rezzenéstelen arccal mond mulatságos dolgokat? – Beryl akár Mr. Florence füle hallatára is szeretett harmadik személyben beszélni Mr. Florence-ről. – Akárcsak a Mama. Mármint a mi mamánk, Mariettáé meg az enyém. Ha apánk tréfálkozott, azt jó előre tudtuk, mert elárulta az arca. Nem úgy a Mama, ő nagyon savanyú képet tudott vágni, amikor viccelt. De még a halálos ágyán is képes volt tréfálkozni. Nemcsak képes volt, hanem tréfálkozott is. Emlékszel, Marietta, amikor az utcai szobában feküdt, a halála előtti tavaszon?

– Emlékszem, ott volt a betegágya – mondta anyám. – Igen.

– Tiszta hálóingben, kitakarva feküdt, mert a német szomszédasszony nem sokkal azelőtt mosdatta meg, és amikor bejött a Papa, ő még az ággyal volt elfoglalva. Apánk szeretett volna valami vidámat mondani. „Jön a tavasz”, újságolta, „ma láttam egy varjút”. Ez márciusban lehetett. Mire a Mama: „No, akkor takarj be gyorsan, nehogy kedvet kapjon az a varjú, ha benéz az ablakon!” A német szomszédasszony apánk szerint majdnem elejtette a lavórt. Mert ez volt az igazság, a Mama csont és bőr volt, és haldoklott. De tudott viccelődni rajta.

– Jogos, amikor a sírásnak már nincs értelme – jegyezte meg Mr. Florence.

– Azért néha túlzásba vitte. Egyszer rá akart ijeszteni a Papára. A Papa ugyanis állítólag érdeklődést mutatott egy lány iránt, aki folyton az üzem környékén sündörgött. Apánk magas, jóvágású férfi volt. Szóval a Mama azt mondta neki: „Tudod, mit, végzek magammal, akkor összeállhatsz azzal a nővel; de számíts rá, hogy kísérteni foglak.” Ostobaság, mondta erre a Papa, és ment a dolgára. Erre a Mama kiment a pajtába, fölállt egy székre, kötelet tett a nyakába. Ugye, Marietta? Marietta átkutatta utána a házat, és hurokkal a nyakában talált rá!

Anyám lehajtotta a fejét, és úgy ejtette az ölébe a kezét, mintha ismét asztali áldásra készülne.

– A Papa elmesélte az egészet, de emlékszem is. Emlékszem, ahogy Marietta hálóingben elviharzik, és ezt a német szomszédasszony is láthatta, mert kijött, és keresni kezdte a Mamát. Végül mindannyian a pajtában kötöttünk ki, én is meg néhány játszótársam, és a Mama csak állt a széken, elszántan, hogy úgy ráijeszt a Papára, mint soha senki. Elküldte Mariettát az apjáért. A német szomszédasszony meg kérlelte, hogy „jaj, aranyoskám, gyüjjön le onnan szépen, gondoljon a kinderre” – vagyis a gyerekekre –, meg ilyenek. Én meg, ugye, ki se látszottam a földből, mégis én vettem észre, mi a helyzet a kötéllel. Követtem a szememmel fölfelé, és láttam, hogy csak át van vetve a gerendán, nincs rögzítve! Se Marietta, se a német szomszédasszony nem vette észre. Nosza, mindjárt meg is kérdeztem: „Mama, hogy akarod felakasztani magad, mikor a kötél nincs is odakötve a gerendához?”

– Fogas kérdés – jegyezte meg Mr. Florence.

– Elrontottam a játékát. Átmentünk a szomszédba, a német asszony kévét főzött, kaptunk süteményt, innivalót. Marietta nem találta meg a Papát, igaz, Marietta? Már messziről hallani lehetett, ahogy jössz föl a dombon, és bömbölsz.

– Érthető, ha kétségbe volt esve – vélte apám.

– Hát persze. Mama elvetette a sulykot.

– Komolyan gondolta – szólalt meg anyám. – Sokkal komolyabban, mint hinnéd.

– Komolyan fel akarta rázni a Papát. Ebből állt az életük. Apánk gyakran emlegette, milyen nehéz együtt élni vele, de a Mama igazi jellem volt. A Papának biztos hiányzott ez a jellemesség Gladys mellett.

– Én azt nem tudhatom – mondta anyám azon a különösen színtelen hangon, amelyet az apjáról beszélve használt –, hogy miről hogyan vélekedett.

– Már egyikük sem él – jegyezte meg apám. – Nem a mi dolgunk ítélkezni.

– Tudom – mondta Beryl. – Azt is tudom, hogy Marietta mindig más véleményen volt.

Anyám Mr. Florence-re nézett, és egész fesztelenül megeresztett felé egy nagy mosolyt.

– Magának biztos nem nagy élvezet ezeket a családi dolgokat hallgatni.

Egyszer látogattam meg Berylt; akkor már öregasszony volt, az ujjai artritisztől göcsörtösek, görbék.

– Marietta örökölte apánk előnyös megjelenését – mondta. – De nem adott a külsejére. Emlékszel, hogy amikor a szállodában ebédeltünk, akkor is azt a régi tengerészkék kreppruháját viselte? Persze valószínűleg nem is volt neki másik, de vajon azért, mert nem lehetett? Tudod, valahogy féltem tőle. Nem bírtam kettesben maradni vele a szobában. De nagyon mutatós nő volt.

Próbáltam felidézni, mikor vettem észre, hogy az anyám csinos, és a szállodai ebéd jutott eszembe; láttam halvány olajbarna bőrét, sűrű, fehér, kontyba tekert haját, nyílt, szép vonásait, ahogy Mr. Florence-re mosolyog, mintha ő, Mr. Florence lenne az, akinek meg kell bocsátani.

NEM VOLT BAJOM Beryl meséjével, nem azonnal. Éhes voltam, sőt mohó, így nagy részben a sült csirkének, a mártásnak és a fagylaltadagoló kanállal tányéromra mért törtkrumpli-halmoknak szenteltem a figyelmemet, valamint a konzervből származó, rikítóan színes zöldségkockáknak, amelyeket sokkal előkelőbbnek véltem a kertünkben termő friss zöldségnél. Desszertnek tejkaramellás fagylaltkelyhet kértem, amit gyötrelmes vívódás előzött meg, mert a csokoládés is versenyben volt. A többiek egyszerű vaníliafagylaltot rendeltek.

Miért ne értelmezhetné Beryl ugyanazt az eseményt máshogy, mint anyám? Beryl egyébként is furcsa minden tekintetben – mintha a vele kapcsolatos tények ferde síkban, új szemszögből mutatkoznának meg. Jó darabig anyám verziója maradt érvényben. Fölszívta Berylét, összezárult fölötte. De Beryl története sem tűnt el; légmentesen elkülönítve, de megvolt. Akárcsak a tudat, hogy létezik az az étterem abban a szállodában. Immár tudtam a létezéséről, de eszembe sem jutott, hogy visszamehetnék. Beryl vagy Mr. Florence pénze nélkül amúgy sem lett volna értelme. De tudtam róla.

Már férjnél voltam, amikor legközelebb a Wildwood Innben jártam. A Lions Club bálján. Dan Casey, a férjem, klubtag volt. Akkor már szeszes italt is lehetett ott kapni. Márpedig Dan Casey sehová sem ment, ahol nem lehetett. Később átalakították a helyet a Hideawayjé, és azóta minden este, vasárnap kivételével, sztriptíztáncosok lépnek föl benne. Csütörtök esténként egy férfi sztriptíztáncos. Ingatlanos kollégákkal fordulok meg ott, ha születésnapot vagy hasonlót ünnepelünk.

A FARM ÖTEZER DOLLÁRÉRT kelt el 1965-ben. Egy torontói férfi vette meg hobbifarmnak, vagy csak befektetés céljából. Két év múlva kiadta egy kommunának. Ez úgy tizenkét évig működött, jöttek-mentek benne az emberek. Kecskéket tartottak, a tejet a városban megnyílt reformélelmiszer-bolt vette meg tőlük. Szivárványt pingáltak az istálló utca felőli falára. Házilag festett lepedőket akasztottak függönynek az ablakokra, és hagyták, hogy a magas fű és a virágos gyomnövények fölverjék az udvart. A szüleim végül bevezettették a villanyt, de a kommuna lakóinak nem kellett. Inkább petróleumlámpát, fatüzelésű kályhát használtak, a szennyesüket pedig a városban mosatták. Az emberek attól féltek, a jövevények nem értenek az olajlámpához és nem tudnak bánni a kályhával, fel fogják gyújtani a házat. De nem gyújtották fel. Sőt egész jól elboldogultak. Megóvták a házat és az istállót a széteséstől, és nagy konyhakertet műveltek. Még a krumplijukat is beszórták burgonyavész elleni porral, bár úgy hallottam, ezen összevesztek, és a legszigorúbbak otthagyták a kommunát. Igazság szerint sokkal ígéretesebb képet mutatott a hippifarm, mint sok más, még eredeti kézen lévő gazdaság a környéken. A McAllister fiú roncstelepet nyitott a családi farmon. Az én öcséim már rég elköltöztek.

Tudtam, hogy irracionális, mégis szívesebben láttam volna egykori farmunkat a teljes elhanyagoltság állapotában – csavargók, élősködők tanyájaként –, mint hogy az istállóra festett szivárványt vagy az egyiptominak látszó hieroglifákat nézzem a falon. Mintha megcsúfolnák a múltat. A lakókat pedig, ha bejöttek a városba, látni se bírtam; utáltam lófarokba kötött hajukat, lyukas kezeslábasukat – szentül hittem, hogy a lyukak mesterségesek –, a hosszú hajú, smink nélküli nőket, arcukon a szelíd felsőbbrendűséget. Mit tudtok ti az életről? – kedvem lett volna megkérdezni tőlük. Miből gondoljátok, hogy csak úgy idejöhettek, és gúnyt űzhettek apámból, anyámból, az életükből, a szegénységükből? Ám amikor belegondoltam, rájöttem, hogy a szivárvány meg a hieroglifák nem csúfolják szüleim életformáját. A hippik úgy szorították ki a múltat, hogy szinte nem is tudtak róla. És a helyébe tették saját hiedelmeiket és szokásaikat, amelyekkel – reméltem – egy nap majd kudarcot vallanak.

Nagyjából így történt. Feloszlott a kommuna. Eltűntek a kecskék. Néhányan a nők közül beköltöztek a városba, levágták a hajukat, elkezdtek sminket használni, és elszegődtek pincérnek vagy pénztárosnak, hogy legyen miből eltartani a gyereküket. A torontói tulajdonos meghirdette a farmot, és úgy egy év múlva több mint tízszer annyiért adta el, mint amennyiért vette. Egy fiatal ottawai pár vásárolta meg. Halványszürkére festették a házat, osztrigaszínű szegéllyel, tetőablakokat tettek be, és egy csinos bejárati ajtót, kétoldalt kocsilámpával. Belül annyira átalakították, hogy állítólag rá sem ismernék.

Egyszer, még az átalakítás előtt megnéztem a házat – abban az évben, amikor üresen állt, és árulták. A mi ingatlanirodánk foglalkozott vele, és volt kulcsom hozzá, jóllehet, egy kollégám mutatta meg az érdeklődőknek. Egy vasárnap délután mentem oda. Nem ügyféllel, de nem is egyedül – Bob Marks barátom kísért el, akivel akkoriban elég sokat voltam együtt.

– Ez az a hippihely – mondta Bob Marks, amikor megálltam a kocsival a ház előtt. – Kívülről már láttam.

Bob ügyvéd volt, katolikus, és külön élt a feleségétől. Szeretett volna letelepedni és irodát nyitni a városban. De volt már egy katolikus ügyvéd. És eléggé pangott az üzlet. Bob Marks hetente többször már vacsora előtt elég részeg volt.

– Több annál – mondtam. – A szülőházam. És ahol felnőttem.

Átgázoltunk a gyomdzsungelen, kinyitottam a bejárati ajtót.

A leírásom alapján azt hitte, kijjebb van a ház, mondta Bob.

– Akkor úgy tűnt, kijjebb van.

Üresek voltak a szobák, a padló tisztára söpörve. Az ablakkereteket nemrég festhették – meglepett, hogy nincs maszat az üvegen. Voltak új üvegtáblák és hullámos régiek. Némelyik falról leszedték a tapétát, és befestették. A konyha egyik fala sötétkék volt, rajta hatalmas galamb. Az utcai szoba egyik falán óriási napraforgók ékeskedtek és egy csaknem ugyanakkora pillangó.

Bob Marks füttyentett.

– Valaki művész volt.

– Ha ez neked művészet – mondtam, és visszamentem a konyhába. Ott állt a régi fatüzelésű kályha. – Anyám egyszer háromezer dollárt égetett el benne. Háromezer dollárt, ebben a kályhában.

Bob újra füttyentett, csak most másképp.

– Hogyhogy? Beleejtett egy csekket?

– Nem, nem. Bankjegyekben. És szándékosan. Bement a városba, kivette az összes pénzét a bankból, cipősdobozba tette. Hazahozta, és tűzre vetette. Persze apránként, hogy ne legyen túl nagy a lángja. Apám csak állt, és nézte.

– Miről beszélsz? – kérdezte Bob Marks. – Azt hittem, szegények voltatok.

– Szegények voltunk. Nagyon szegények.

– Akkor hogy lehetett háromezer dollárja? Az annyi, mint ma harmincezer. Legalább.

– Az öröksége volt – mondtam. – Az apai öröksége. Az apja, aki haláláig Seattle-ben élt, háromezer dollárt hagyott rá, de ő elégette, mert gyűlölte az apját. Nem kellett neki az apja pénze. Mert gyűlölte.

– Nagyon gyűlölhette.

– Nem ez a lényeg. Nem az, hogy gyűlölte, vagy hogy jogos volt-e ez a gyűlölet, és rászolgált-e az apja. Valószínűleg nem szolgált rá. De nem is ez a lényeg.

– Hanem a pénz – mondta Bob Marks. – Mindig a pénz a lényeg.

– Nem. Hanem az, hogy apám hagyta. Nekem ez a lényeg. Apám állt, nézte, nem tiltakozott. Ha bárki megpróbálta volna megakadályozni a pénzégetést, apám védelmébe vette volna anyámat. Szerintem ez a szerelem.

– Mások szerint inkább őrültség.

Emlékszem, pontosan ez volt Beryl véleménye is.

Átmentem az utcai szobába, néztem a rózsaszín és narancssárga pillangót. A hálószobában két emberalakot találtam a falra festve. Egy férfi és egy nő állt kézen fogva, egyenesen előrenéztek. Meztelenek és életnagyságúnál nagyobbak voltak.

– Mint John Lennon és Yoko Ono. Azon a lemezborítón, ugye?

Bob Marks utánam jött. Nem akartam, hogy azt higgye, rosszulesett, amit a konyhában mondott.

– Más a hajuk színe – felelte Bob Marks.

Igaz. Mindkét alaknak tömör, sárga üstöke volt, mint a képregényekben. Sárga, hullámos lófarokban, vállukon átvetve hordták a hajukat, és sárga kis kunkorok díszítették amúgy fedetlen szemérmüket. Bőrük színe fakó rózsaszín, bámuló szemük kék volt, olyan kék, mint a konyhafal.

Észrevettem, hogy nem távolították el az összes tapétát, mielőtt megfestették az emberpárt. A sarokban maradt egy kevés papír, olyan, mint a többi falon – egymást metsző rózsaszín, szürke és mályvaszín, modernista buborékok. Ezt bizonyára a torontói férfi rakatta föl. A régit nem szedték le, egyszerűen ráragasztották az újat. A réginek a széle – búzavirágok fehér alapon – kilátszott egy darabon.

– Biztos itt rendezték a szexpartikat – jegyezte meg Bob Marks számomra ismerős hangon.

Azon a mély, szomorú, fojtott, de határozott hangon, amelyben középkorú, tiszteletre méltó férfiak nyers kéjvágya bujkál.

Nem válaszoltam. Próbáltam lehámozni valamennyit a buborékmintás papírból, hogy több búzavirágos kerüljön elő. Hirtelen engedett a tapéta, jó nagy csík maradt a kezemben. De vele jött a búzavirágos is meg némi száraz gipsz.

– Miért? – kérdeztem. – Magyarázd meg, miért nincs férfi, aki képes úgy beszélni egy ilyen helyről, hogy nem köt ki szinte nyomban a szexnél. Meghalljátok, hogy „hippi” vagy „kommuna”, és másra sem tudtok gondolni, mint a szexre! Mintha semmi egyéb nem történt volna itt, mint orgiák, nonstop dugás különleges felállásokban! Rosszul vagyok tőle, annyira ostoba az egész, rosszul vagyok!

AZ ÉTTEREMBŐL HAZAFELÉ ugyanúgy utaztunk, mint odafelé – férfiak elöl, nők hátul. Én Beryl és anyám között ültem. Meleg testük az enyémhez préselődött a ruhán keresztül; illatuk elnyomta a cédruserdőét, amelyen épp átkeltünk, akárcsak a mocsaras részekét, melyeknél Beryl elragadtatottan felkiáltott, valahányszor meglátott egy vízililiomot. Berylnek olyan illata volt, mint a tégelyekben és üvegcsékben tárolt kozmetikumoknak. Anyámon liszt és kemény szappan szaga érződött, és jó ruhájának meleg kreppszaga, meg a benziné, amivel kivette belőle a foltokat.

– Nagyszerű ebéd volt – mondta anyám. – Köszönjük, Beryl. Köszönjük, Mr. Florence.

– Nem tudom, ki fogja ezek után megfejni a teheneket – tűnődött apám. – Most, hogy ilyen úri lakomában volt részünk.

– A pénzről jut eszembe – mondta Beryl, noha senki sem beszélt pénzről –, megkérdezhetem, mit csináltál a részeddel? Én ingatlanba fektettem az enyémet. Kaliforniában nem veszíthetsz az ingatlanon. Arra gondoltam, vehetnétek egy villanytűzhelyet, akkor nem kellene nyáron a tűzzel bajlódni, télen pedig a szénolajjal.

Mindenki nevetett, még Mr. Florence is.

– Jó ötlet, Beryl – vélte apám. – Addig is, míg be nem vezetik hozzánk a villanyt, tarthatunk rajta dolgokat.

– Istenem, de hülye vagyok! – szállt magába Beryl.

– Amúgy sincs rá pénzünk – mondta anyám vidáman, mintha ő is csak viccelne.

De Beryl fölcsattant.

– Azt írtad, megkaptad. Ugyanannyit kaptál, mint én.

Apám félig hátrafordult az ülésben.

– Miféle pénzről beszéltek? Milyen pénzről?

– Arról, amit apánk hagyott ránk – felelte Beryl. – Amit tavaly kaptatok meg. Lehet, hogy nem kellett volna rákérdeznem. Ha törlesztésre fordítottátok, akkor is hasznosan költöttétek el. De mindegy. Egy család vagyunk. Gyakorlatilag.

– Nem kellett törlesztenünk – mondta anyám. – Elégettem.

Azzal elmondta, hogy egy szép napon, csaknem egy éve, bement a városba a teherautóval, és kivette a bankból az összes pénzt, amit egy erre a célra magával vitt dobozba tett. Otthon pedig szép lassan eltüzelte az egészet.

Apám elfordult, ismét az utat nézte.

Míg anyám beszélt, éreztem, hogy Beryl vonaglik mellettem. Vonaglott, és aprókat nyögött, mint akinek annyira fáj valami, hogy nem képes uralkodni magán. Mikor anyám a végére ért, méltatlankodó, haragos morgást hallatott.

– Szóval pénzt égettél! Pénzt égettél a kályhában.

– Ezt úgy mondod, mintha valamelyik gyerekemet vetettem volna tűzre – felelte anyám még mindig vidáman.

– Az esélyeiket égetted el. Elégettél mindent, amit pénzen megvehettél volna nekik.

– A gyerekeimnek pénzre van a legkevésbé szükségük. Egyikünknek sincs szüksége pénzre.

– Ez bűncselekmény – rikácsolta Beryl. Előrehajolt, apámnak címezve a szavait: – Miért hagytad?

– Nem volt ott – mondta anyám. – Senki nem volt ott.

– Az ő pénze volt, Beryl – válaszolt apám.

– Az mindegy – így Beryl. – Akkor is bűncselekmény.

– Bűncselekmény az, amikor ki kell hívni a rendőrséget – szólt közbe Mr. Florence.

Mint minden, amit aznap mondott, ez a megjegyzése is meglepetést és sajátos hálát ébresztett bennünk.

Csak Berylben nem.

– Nehogy már úgy tegyél, mintha hallottál volna eszeveszettebb őrültségről! – kiabálta Beryl a vezetőülésbe. – Ne játszd, hogy nem tartod őrültségnek! Mert őrültség, és annak tartod. Akárcsak én!

APÁM NEM ÁLLT a konyhában, nem nézte, ahogy anyám bankjegyekkel táplálja a lángokat. Nem is tudott róla – ha jól emlékszem arra a vasárnap délutánra, elég világos, hogy semmiről sem tudott, amíg anyám el nem mesélte Mr. Florence Chryslerében. Miért él hát bennem olyan tisztán a jelenet – úgy, ahogyan Bob Marksnak (és másoknak is, mert nem ő volt az első) leírtam? Látom apámat a konyha közepén, az asztal mellett állni – a fiókban kések, villák –, és a tisztára mosott viaszosvászon abroszon látom a dobozt, amiben a pénz van. Anyám óvatosan ejti a tűzbe a bankjegyeket. Másik kezében megfeketedett fedélemelő, azzal tartja a kályhafedelet. És apám úgy áll ott, mint aki nemcsak megengedi anyámnak ezt az eljárást, hanem még védelmébe is venné, ha kell. Ünnepélyes, de nem őrült jelenet. Olyasmit csinálnak, amit természetesnek és szükségesnek tartanak. De legalábbis az egyikük – neki természetes és szükséges ez a cselekvés, a másik pedig azt tartja a legfontosabbnak, hogy a cselekvő személy szabadnak érezze magát, és folytassa, amit csinál. Mindketten tudják, hogy másoknak egész más lehet erről a véleményük. De fütyülnek rá.

Nehéz elhinnem, hogy én találtam ki az egészet. Annyira igaznak tűnik, hogy igaz; ezt a változatot hiszem el a szüleimről. Soha nem szűntem meg hinni benne. De többé nem beszéltem róla. Bob Marks volt az utolsó, akinek elmondtam. Azt hiszem, ő. És nem azért, mert szigorúan véve nem igaz. Hanem mert be kellett látnom, hogy senki sem fog úgy tekinteni rá, mint én. Nem várhatom el a hallgatóságomtól, hogy akár csak egy kicsit is helyeselje, amit a szüleim tettek. Hisz még magamról sem állíthattam, hogy helyeslem! Ha olyasvalaki lennék, aki helyesli, aki maga is képes lenne rá, akkor mindent másképp csináltam volna – nem futok el otthonról tizenöt évesen, hogy egy vendéglőben dolgozzak és esti iskolába járjak, ahol gépírást és könyvelést tanulok, nem szegődöm el egy ingatlanirodához, és most nem lennék képesített ingatlanügynök. Nem váltam volna el. Apám nem a megyei idősotthonban halt volna meg. A hajam ősz lenne – mert jó ideje megőszültem –, nem pedig festett bronzvörös. És mindebből semmit vissza nem csinálnék, akkor sem, ha tehetném.

Bob Marks rendes ember volt; jószívű, olykor képzelőerővel. A kirohanásom után megjegyezte:

– Azért nem kell úgy haragudni a férfiakra. – És rögtön utána: – Ez volt a szobád kislány korodban?

Azt hitte, ezért buktam ki úgy a szexpartik említésén.

Én pedig úgy gondoltam, higgye csak ezt. Igen, mondtam, ez volt a szobám kislány koromban. Jobb, ha most mindjárt kibékülünk. A szeretet, a megbékélés pillanatai akkor is értékesek, ha tudjuk, előbb-utóbb el kell válnunk. És nem úgy van-e, hogy akik – mint én – kevésbé szokványos kapcsolatokban élnek, nemcsak jobban értékelik, hanem szándékosan keresik is ezeket a pillanatokat – sokkal inkább, mint a régi házasságokban, ahol kimondatlan maradhatott mind a szeretet, mind a neheztelés, olyan kuszán és makacsul burjánzó, láthatatlan szövevényként, hogy a felek azt hihették, öröktől fogva így volt.