Az andoki szent kódok méltatása

„Az élet titkait – még jóval a modern tudomány születése előtt – a perui Andok magasan fekvő hegyeinek rejtekében élő bölcsességőrzők nemzetsége tárta fel és őrizte meg a jövő nemzedékek számára. Marcela Lobos Az andoki szent kódok című könyvében ezeket az ősi titkokat tárja elénk. Elmeséli, miként kapta meg a tudást a nemzetség leszármazottaitól, a keróktól, és azt is megtudjuk, hogy a munaj-ki-beavatások közvetlen hatására hogyan kezdünk másképp gondolni az életben adódó nehézségekre, hogyan juthatunk el legmélyebb gyógyulásunkhoz és a legemelkedettebb álmainkhoz. Akár művész vagy, akár mérnök, háziasszony vagy politikus, ez a könyv rólad, az életedről, a mindenkori kapcsolataidról szól. Az andoki szent kódok oldalainak elolvasása után még sokáig a szívünkben maradnak Marcela meggyőző igazságai a földi bölcsességről, arra emlékeztetve, hogy mindig többek vagyunk, mint a kihívások, amelyeket az ajtónkon kopogtató élet a küszöbünkre tesz.”

– Gregg Braden, a New York Times bestsellerszerzője, Az isteni kód (Budapest, 2021, Édesvíz Kiadó) és Az isteni mátrix (Budapest, 2020, Bioenergetic Kiadó) szerzője

„Az andoki szent kódok csodálatos könyv, amelyben Marcela Lobos részletesen bemutatja a munaj-ki-beavatásokat. A tíz beavatás bölcsessége összeköt minket autentikus énünkkel, és segítségükkel gyökeret eresztünk az élet áramlásában. Marcela a tökéletes személy arra, hogy átadja nekünk ezeket a sorsfordító erejű rítusokat. Mesteri módon ír és tanít, és mély női bölcsességet tár elénk. Megtanulhatjuk, hogyan érjük el legmagasabb spirituális potenciálunkat – íme, egy igazi ajándék, amelyet Marcela nyújt át nekünk ebben a gyönyörű könyvben.”

– Sandra Ingerman nemzetközi sámántanár és 12 díjnyertes könyv szerzője, köztük a Lélekvisszahívás – Elveszett énrészeink visszaszerzése egy ősi sámán módszer felelevenítésével (Budapest, 2008, Amritana Kiadó), valamint a The Book of Ceremony (A szertartáskönyv) című művek szerzője

„Napjainkban a jobb élet megteremtéséről szóló könyvek többsége a sebességre összpontosít: élethackekre, gyors megoldásokra és mechanikus rendszerekre. Az igazi átalakulás azonban túlmutat ezeken a stratégiákon. Az andoki szent kódok című könyvben Marcela Lobos arra bátorít minket, hogy lassuljunk le, és így találjuk meg a bennünk rejlő bölcsességet. Szeretettel és világosan ír a munaj-kiről (10 sámánbeavatás), a valódi énünkkel való kapcsolatteremtés és a kapcsolódás megerősítésének tradicionális módjáról. Műve hatására az önsegítés is új értelmet nyer, mert átélhetjük az igazi spirituális ébredést.”

– Susan Piver, a New York Times bestsellerszerzője, a The Buddhist Enneagram (A buddhista enneagram) írója

„Marcela Lobos egyszerű, érthető és elfogadó szempontjai segítségével sikerül eligazodnunk bolygónk történelmének jelenkori viharos időszakában, és passzív áldozatokból az eljövendő világ felelős társteremtőivé fejlődhetünk. Az andoki szent kódok fontos tudása hozzájárul a társadalmi diszfunkciók gyógyításához és a jövő nemzedékek egészséges fejlődésének biztosításához. A könyv erre inspirálja az olvasót, aki szembesül azzal, micsoda óriási lehetőségek rejlenek abban, ha a kapott tudást alkalmazza is az életében.”

– Bruce H. Lipton PhD, a The Biology of Belief (A hit biológiája), a Spontán evolúció (Budapest, 2023, Édesvíz Kiadó) és a The Honeymoon Effect (A nászúthatás) című bestsellerek szerzője

„Ezekben a változó időkben Marcela könyve tanító fénysugárként vezet minket, hogy felébresszük és kitágítsuk tudatunkat, és a nehéz energiákat szeretetté alakítsuk át. Nincs is ennél fontosabb az új nap hajnalán... hogy megosszuk valódi önmagunkat – a fényt, amely belső napunkból ragyog. Ez a könyv csodálatos útmutató önmagunk meghódításához. Köszönjük, Marcela, hogy fényed gazdagítja az életet!”

– Jorge Luis Delgado, az Andean Awakening: An Inca Guide to Mystical Peru (Andoki ébredés: inka kalauz a misztikus Peruba) szerzője

Marcela Lobos

Az andoki Szent kódok

Marcela Lobos további művei

Awakening Your Inner Shaman:

A Woman’s journey of Self-Discovery through the Medicine Wheel

(A belső sámán felébresztése: Egy nő önfelfedező utazása

a gyógyítókeréken keresztül)

Misztikus sámán jóskártya

***

A könyvek eredeti nyelven megrendelhetők a következő weboldalakon:

Hay House USA: www.hayhouse.com®

Hay House Australia: www.hayhouse.com.au

Hay House UK: www.hayhouse.com.uk

Hay House India: www.hayhouse.com.in

Marcela Lobos

Az andoki
Szent kódok

10 sámánbeavatás

régi sebeid begyógyítására, tudatfejlődésed felébresztésére és sorsod megismerésére

Budapest, 2024

A mű eredeti címe: The Sacred Andean Codes

© Marcela Lobos, 2023

© Bioenergeti Kiadó Kft, 2024

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-687-3

© Fordította: Juhász Gabriella

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Belső illusztráció: Gabriel S. DiBiase-deMoreta

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva. E könyv egyetlen része sem sokszorosítható semmilyen formában vagy eszközzel, elektronikus vagy mechanikus úton, beleértve a fénymásolást és a hangrögzítést, nem tárolható lekérdező rendszerben, nem továbbítható és nem másolható nyilvános vagy magáncélú felhasználásra – a cikkekben és recenziókban megjelenő rövid idézetek „tisztességes felhasználásán” kívül – a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

E könyv szerzője nem ad orvosi tanácsot, nem írja elő semmilyen technika alkalmazását, sem fizikai, sem érzelmi, sem egészségügyi panaszok kezelésére, közvetlen vagy közvetett orvosi javallat nélkül. A szerző szándéka csupán az, hogy általános jellegű információkat nyújtson, és segítsen az érzelmi, a fizikai és a spirituális jóllét megtalálásában. A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget azért, ha az olvasó a könyvben szereplő bármelyik információt alkalmazza magára.

Kisunokámnak, Linának
és a világ összes gyermekének

Tartalom

Alberto Villoldo PhD előszava

A kezdet: életem első munaj-ki-rítusa

1. fejezet: A gyógyítók rítusa

2. fejezet: Az erősávok rítusa

3. fejezet: A harmónia rítusa

4. fejezet: A látók rítusa

5. fejezet: A napőrzők rítusa

6. fejezet: A bölcsességőrzők rítusa

7. fejezet: A földőrzők rítusa

8. fejezet: A csillagőrzők rítusa

9. fejezet: A teremtők rítusa

10. fejezet A méh rítusa

A folytatás

Függelék

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Az angol szövegben szereplő írásmód magyar átírása

Előszó

Alberto Villoldo PhD

A misztikus eredettörténeteket jellemzően többdimenziós spiráloknak, nem pedig egy szálon futó meséknek érezzük – különösen, ha az átmenet „új” rítusaihoz kapcsolódnak. Paradox módon most mégis inkább úgy érzem, a könyv előszavában időrendben kell elmesélnem a munaj-ki néven ismert, sorsfordító beavatási szertartással való első találkozásomat. Gondolataim talán képesek lesznek segíteni megrajzolni a rítusokhoz vezető utat.

A 70-es évek elején egy kutatói ösztöndíj keretében az andokbeli sámánok gyógynövényeit és módszereit tanulmányoztam. Akkoriban, noha épp csak frissen diplomáztam, a San Franciscó-i Állami Egyetemen egy kis kutatólaboratóriumot vezettem, ahol azt vizsgáltuk, hogy egészséget is tudunk-e teremteni, vagy csak pszichoszomatikus betegségeket produkálni.

A kutatást professzorom, dr. Stanley Krippner vezetésével végeztem, akivel társszerzői vagyunk a The Realms of Healing (A gyógyítás birodalmai) című könyvnek. Az ő bátorítására kezdtem foglalkozni azokkal a pszichedelikus növényekkel, amelyek használatával a sámánok bepillantanak a láthatatlan világba, és azokat a cserjéket és fakérgeket is kutattam, amelyek képesek regenerálni az agyat és a testet. Ez idő alatt, az esőerdőben a sámánokkal foglalkozva, hallottam először az ősi misztikus iskolákról, amelyek az Andokban virágoztak, de az inkvizíció elpusztította őket. Azt hittem, az egész csak legenda, de aztán egy híres sámán, aki Pucallpából, az Amazonas utolsó hajózható kikötővárosából érkezett, azt mondta: „Szólni tudunk a növényekhez, ők pedig meggyógyítanak és tanítanak minket. De az igazi Andok ott van, ahol a fősámánok élnek.”

Kíváncsi lettem. Aztán, amikor 1972 elején az Amazonas vidékén jártam, részt vettem egy ajahuaszkaszeánszon. És a látomásomban megjelent egy aranyváros. Ó, gondoltam, hát ez a legendás Eldorádó, amelyet oly sok felfedező próbált megtalálni. Rá egy hétre már a Peru fővárosába, Limába tartó repülő fedélzetén ültem, amit egy hétnapos buszút követett Cuzcóba, az ősi Inka Birodalom székhelyére. A cél az volt, hogy találkozzak egy fősámánnal és valakivel, aki mesél az Aranyvárosról.

Ősszel, immár Cuzcóban tartózkodva tudtam meg, hogy Machu Picchut (ejtsd: macsu pikcsu) a Fény Városának nevezték. Ezen az utamon találkoztam és összebarátkoztam dr. Manuel Chávez Ballónnal, Machu Picchu akkori vezető régészével. Ő mesélt egy „Choquequirao” (az Arany Városa) nevű városról, amelyet egyelőre alig néhányan kutattak. Azonnal nekiláttunk, hogy expedíciót szervezzünk erre a régészeti lelőhelyre. Amerikai szponzoraim szívesen finanszírozták terveinket. De Perut abban az időben maoista gerillák lepték el, és képtelenség volt eljutni a helyszínre – így Marcela lett az, aki 2009-ben felfedezte a mesés Aranyvárost, továbbhaladva a hegyek között eljutott Vilcabambába (a Szent Helyre), majd továbbment Espiritu Pampába (a Szellemek Helyére). Ez volt az inkák négy szent városa, mindegyik egyre távolabb az emberek fizikai világától és egyre közelebb a szellemek láthatatlan világához. A mai napig nagyon kevesen jártak az inkák négy legendás „titkos városában”. Meggyőződésem, hogy az igazi Eldorádó nem az arannyal borított falak városa, hanem ez a négy város, az inkák igazi kincse: a Titkos Tudás.

Első cuzcói látogatásom alkalmával dr. Cháves Ballón mesélt egy expedícióról, amelyet a keró közösségekhez, az inkák utolsó leszármazottaihoz vezetett. A kerók 500 éven át gyakorlatilag láthatatlanok maradtak a Nyugat számára, 4500 méter magasan fekvő falvakban éltek, ahol a spanyol hódítók sem bukkantak rájuk. Tökéletesen beszélik a kecsua nyelvet, és megőrizték ősi szokásaikat. Az első keró expedíció tagjai között volt Óscar Núñez del Prado régész, akinek fia, Juan később az andoki hagyományok kiemelkedő tanítója és az ott élők személyes barátja lett.

A 70-es évek elején dr. Cháves Ballón cuzcói otthona a Cuzcói Egyetem indián hallgatóinak nyüzsgő Mekkája volt. Ők segítettek Chávesnek festményeken megörökíteni az inkák szertartástárgyait. Szenvedélyesen szerette az Andok őslakosainak ikonográfiáját, a szőttesek és kerámiák képi világát. A helyiek elvitték neki a földművelés közben talált agyagtárgyakat, mivel tudták, hogy ételt és jutalmat kapnak a jó doktortól, aki lemásolta a mintákat, majd az értékes kerámiákat átadta a régészeti múzeumnak.

Dr. Cháves Ballón a következő három évtizedben, egészen a haláláig, a tudományos mentorom volt. Az ő otthonában találkoztam először a falusi kerókkal. Emlékszem, első alkalommal mennyire kellemetlenül éreztem magam. Míg az andoki indiánok a földre szegezték tekintetüket, amikor beszéltünk velük (ezt a megalázkodó gesztust a hódítók tanították, ragaszkodván ahhoz, hogy az őslakosok minden európai származású embert virakocsának, azaz ’istennek’ szólítsanak), addig a kerók határozottan a szemünkbe néztek. Mintha egyenest a lelkünkbe pillantottak volna, hogy meglássák, ki is van ott belül. A kis műhelybe belépő kerók színes, piros poncsót viseltek, beleszőve az inka királyi pecsét – ők az egyetlen andokbeli nép, amelyik a királyi jelvényt viselheti az öltözékén. Amikor azonban elhagyták a műtermet, vaníliaszínű poncsót vettek fel, amelyen nem volt semmilyen jel. Ha nem öltöztek volna át, megkövezték volna őket, mert az egyház ezeket a férfiakat és nőket „boszorkánynak” tartotta. Egyszer láttam, hogy egy anya kisbabájával a karjában odaszaladt a pakókhoz, és áldásukat kérte a gyermekére.

Csak 1982-ben, Américo Yabar barátom társaságában sikerült találkoznom a nagy pakókkal (vagyis a ’legtekintélyesebb sámánokkal’). Américo családja egy spanyol földbirtok örököse volt, és a terület keró falvakat is magában foglalt. A Mullu Marka néven ismert, egykor nagy családi birtokon találkoztam Don Manuel Quispével. Ő volt a legidősebb alto meszajok, vagyis ’bölcsességőrző’, és ő volt az, aki a beavatás révén összekapcsolt az andoki bölcsek nemzetségével.

Don Manuel számos andokbeli expedícióra elkísért. 1995 tavaszán egy nap megkért, hogy szóljak a legjobb tanítványaimnak, és kísérjük el a sámánokat az Ausangate-hegyre vezető zarándoklatra. A következő évben húsz tanítványommal együtt túráztunk és lovagoltunk a Kék Lagúnánál lévő alaptáborba. Arra készültünk, hogy öt-tíz pakót elszállásolunk és vendégül látunk. A következő napon Don Manuel közel száz keró férfival, nővel és gyerekkel jelent meg, akik hegyi falvaikból indulva három napig gyalogoltak, hogy csatlakozzanak hozzánk. Az volt a feladatunk, hogy segítsünk nekik egy új karpaj, a moszok, azaz az ’új rítus’ bevezetésében.

Sámánok társaságában az ember sokszor fel sem fogja az események lényegét, amíg a sűrűjébe nem ér. Először furcsának tűnt, hogy egy csoport andokbeli sámán és egy csapat nyugati misztikus összefog, hogy megidézzék a felső világból a fényt, és lehozzanak egy új beavatási szertartást, amely az egész emberiség javára válhat.

Megköszöntem Don Manuelnek, hogy meghívott minket, megtisztelve éreztem magam, hogy felismerte, készen állunk erre a feladatra.

„Azért hívtalak meg titeket, mert kellett valaki, aki megtestesíti a konkvisztádort, a fehér embert – magyarázta. – Népünknek szüksége van arra, hogy begyógyítsa a hódítás okozta sebeket. Az anyáink megerőszakolását és a gyermekeink elrablását. El kell temetnünk a hódítás csatabárdját.”

Szünetet tartott, majd a szemembe nézett, és láttam, egy könnycsepp gördül le az arcán.

„Ez a szertartás a te népedet is szolgálja – folytatta. – Te és én, mi ketten elhozzuk a világnak. De egyikünkben sincs sem különleges – csupán korunk eszközei vagyunk.”

Ezen a rendkívüli expedíción, amelyet volt szerencsénk filmre venni, megszületett a munaj-ki, én pedig megkaptam andoki nevemet: Csaka-Runa, vagyis ’hídember’. Egy ősi bölcsességből a modern korba vezető híd lettem, és a munaj-ki lett a jármű. A dokumentumfilm megtekinthető a thefourwinds.com oldalon.

Megkapom a munaj-ki-rítusokat

Don Manuel átadta nekem az összes karpajt, vagyis ’beavatást’, és bevallotta, én voltam az első nem indián, akit valaha is bevezetett a spirituális hagyományokba.

„A karpajok az erő ajándékát hordozó magok – magyarázta. – Olyanok, mint a kukorica. Ha a magokat elülteted mélyen a szívedben, és szereteteddel (munajjal) öntözöd őket, megnőnek, és gazdag termést hoznak. De ezt az erőt jóra kell használnod.”

Miután megkaptam Don Manueltől a karpajt, észrevettem, hogy az évek óta magam előtt görgetett problémák sorban megoldódnak. A mások iránti szeretetem és empátiám egyre nőtt. A magas szintű beavatások birtokában kezdett kirajzolódni bennem, miként tudom rávenni a világot, hogy engedelmeskedjen az akaratomnak, és megértettem, milyen magas árat kell fizetnünk azért, ha ráerőltetjük akaratunkat az életre.

Megtanultam, hogy az új rítusok miként kapcsolódnak rá az olyan gyógyítók és sámánok átadásvonalára, akik legyőzték a halált és az időt, és akik itt vannak, hogy segítsenek beteljesíteni a küldetést. Sokan vagyunk, akik hídként kötjük össze az ősi bölcsességet a modern világgal, mely utóbbinak nagy szüksége van új iránytűre.

Don Manuel arra bátorított, hogy segítsek összeállítani a rítusokat a nyugati közönség számára, hogy az egyes karpajokkal járó bölcsességet és erőt korunknak megfelelő módon tudjuk átadni. Eleinte ragaszkodtunk a kecsua nyelvhez, de aztán ezt mindketten nehézkesnek találtuk. Az én kecsuatudásom gyatra volt, az ő spanyolja pedig gyakorlatilag nem is létezett. Igyekeztem óvatos lenni a kulturális kisajátítással. Az Ausangate-hegyi expedíción megegyeztünk abban, hogy a rítusokat a lehető legtisztább formában, a lényegükhöz hűen tartjuk meg. Elmagyaráztuk tanítványainknak, hogy amint szárba szökken erejük magja, az „orvosságuk”, a rítusokat átadhatják másoknak. Az orvosságuk végül olyan erős lesz, hogy hajlandóak lesznek magukra vállalni Földanya gondozását, és így földőrzőkké válnak.

A munaj-ki, szándéka szerint, a nyugati közönségnek és a keresőknek szól. Bár én először az Andok pakóihoz kapcsolódtam ezekkel a beavatásokkal, a munaj-ki a többi kultúrában is megtalálható ősi rítusokon alapul. A kerók hagyományos beavatási rítusai őket magukat és gyermekeiket illetik. Tiszteletben kell tartanunk az andokbeli kultúrák hagyományait, és tekintettel kell lennünk a szokásaikra. A munaj-kitól ugyanazt a sorsot kapod, mint az ősi sámáni beavatásoktól, egyben felkészít arra, hogy megrajzold a Földről való gondoskodás új térképeit, amelyre a modern világnak ma szüksége van.

Pacsakuti és Pacsakutek

Minden andokbeli gyermek ismeri Pacsakutek Jupanki, Virakocsa Inka fiának legendáját.

Amikor Pacsakutek fiatalember volt, a csankák éppen Cuzco városát ostromolták. Apja elmenekült a városból, és az ifjú Pacsakutekre hagyta a főváros védelmét. A legenda szerint Inti napisten válaszolt az ifjú herceg imáira, és a köveket harcosokká változtatta, akik segítettek Pacsakuteknek visszaverni az ellenséges csankákat az Apurimac menti falvaikba.

Úgy tartják, Pacsakuteknek köszönhetően lett egyre nagyobb az Inka Birodalom – az Amerikában valaha ismert legnagyobb, az Egyesült Államoknál is nagyobb méretű királyság –, és ő építette a felhők magasságában az olyan városokat, mint Machu Picchu, Choquequirao és Vilcabamba. Amikor 1471-ben meghalt, egy próféciát hagyott hátra, amelyben kinyilatkoztatta, hogy visszatér, és segít „helyreállítani” a világot. Neve ’földrázót’ jelent, tehát ő az, aki „rendbe hozza a világot”; sokan még ma is úgy vélik, vissza fog térni, hogy felszámolja a hódítók okozta károkat.

A pacsakuti a világ ciklikus megújulását valló andoki hiedelem elnevezése. Minden ciklus teremtést és pusztulást hoz magával. Az évszakok ciklikussága a régi bölcsek figyelmét is megragadta; ők úgy vélték, hogy a jelenlegi ciklus végén beköszönt az „arany évezred” hajnala.

A jelenlegi pacsakuti az ezredforduló elején kezdődött, és olyan változásokat vetített előre, amelyek az egész emberiségre hatással lesznek, nem csak az Andokban élő falusiakra, meg a láma- és alpakacsordáikra. Az új ciklus megköveteli, hogy az emberek, akik eddig a Föld parazitái voltak, a Föld gondozóivá váljanak. A Pacsamama, a Nagy Anya gondozása a legfontosabb teendő. Csak a földőrzők élhetik túl a közelgő káoszt. Újfajta embernek kell a világba ékeznie.

Homo luminous

A kerók számára ismerősen hangzott az eljövendő időszakról, az új pacsakutiról szóló prófécia. Don Manuel Quispe és mások úgy vélték, hogy nekik is szerepük lesz ennek az új korszaknak a kibontakozásában. Don Manuel volt az egyik utolsó ismert olvasója a kipuknak, a ’csomózott zsinórokból álló füzéreknek’, amelyek az Inka Birodalom történeteit őrzik. Ő még emlékezett azokra a legendákra, amelyek arról szóltak, hogy az inkák a Titicaca-tótól, a világ tetején lévő tengertől érkeztek.

Don Manuel hitt abban, hogy a Föld új gondozói nyugatról érkeznek majd, és szívélyesen fogadott, amikor először találkoztunk Américo haciendáján. „Régóta vártalak” – mondta megismerkedésünkkor. Jólesett ezt hallani, de később megértettem, hogy a nyugati emberekről beszélt, és hogy történetesen én voltam az első nyugati, akivel találkozott.

Don Manueltől megtanultam, hogy a mágia és a misztérium birodalmában egy olyan szent álom szolgálatában állunk, amely nagyobb nálunk, még ha nélkülözhetetlen részei is vagyunk. A sors jeleit követjük. És Don Manuel mesteri volt ebben. Nem volt szüksége logikus magyarázatokra, indokokra ahhoz, hogy cselekedjen. Egyszerűen meghívott száz keró pakót és családjukat az Ausangate-hegyi szertartásunkra – hogy találkozzunk a sorssal, és útjára bocsássa a munaj-kit.

Teremtők és teremtés

Don Manuel már nem érte meg az utolsó szertarást, a teremtő rítust, kecsua nyelven a tajtancsisz rantit. Sokszor beszéltünk arról, hogy ez a rítus évezredek óta létezik számos kultúrában, de soha nem sikerült az egyes emberek között továbbadni. Kellett volna hozzá egy villámcsapás, amelyet persze túl is kellett volna élni, ahogy Don Manuellel is valami hasonló történt. Vagy egy vakító fénynek kellett volna megjelennie, mint Pál apostolnak, amikor egy pillanat alatt megkapta a teljes evangéliumot.

„A mi feladatunk ebben a világban az, hogy szépséget és békét teremtsünk – mondta egyszer Don Manuel. – A teremtés nem zárult be, ahogy a vallásaitok mondják. Rajtunk múlik, hogy közösen folytassuk. Erről szól ez a rítus.”

Társam, Marcela Lobos elkísért az Ausangate-hegyre, hogy „lehozzuk” a munaj-ki kilencedik rítusát. Négyfős csoportokba rendeződtünk, minden égtáj irányában egy-egy társunk állt, megnyitottuk a szent teret, majd meghívtuk az égieket és az ősöket, hogy adják ránk áldásukat és bölcsességüket.

Ezután összeállítottunk egy despachót – hálaszertartás keretében mandalát készítettünk virágokból és magokból –, és imádkoztunk a kilencedik rítusért, hogy adományként megkaphassuk. Felnéztem a tiszta égre, lehunytam a szemem, egy pillanatra átadtam magam a csendnek, amikor egy gyengéd, de jeges fuvallat érintette meg az arcomat. Hirtelen jégeső zúdult ránk, labdányi jégdarabok hullottak az égből. Mindannyian menedék felé rohantunk, remélve, hogy a sátrunk kitart a viharban. Percekkel később, amikor a sátorban befejeztük a despacho-felajánlást, az ég kitisztult, és a vihar, amilyen gyorsan érkezett, olyan gyorsan elvonult.

Aznap délután mind megkaptuk a teremtő rítusát, majd felajánlottuk egymásnak, indiánoknak és nyugatiaknak egyaránt, hogy lehorgonyozzuk erejét középső világunkban, valamint elfogadtuk a megbízatást, hogy a szépség és a béke társteremtőivé váljunk.

A munaj-ki itt született meg, az Ausangate-hegyen, amint ez valamilyen furcsa és titokzatos módon előre elrendeltetett.

Közel húsz év telt el az expedíció óta; Marcela és én továbbra is rendszeresen továbbadjuk a munaj-kit a tanítványainknak. Láttam, hogy a munaj-ki miként lakta be Marcela szívét, és hogy víziója miként frissítette fel a rítusok nyugati világnak szóló üzenetét. Marcelában ott van a tiszta szándék, az etika és a szeretet; szükség idején ezek nélkülözhetetlen értékek. Ez az első alkalom, hogy Marcela könyv formájában adja át a rítusokat, így szélesebb közönséghez is eljuthatnak sorsfordító üzenetükkel.

Marcela az Andokban született, és hosszú évekig az Egyesült Államokban élt. Tudja, milyen fontos, hogy az Andok ősi tudása megszólítsa a mai világot alakító, fontos globális erőket.

Tudása és a munaj-ki felajánlása mélyen a nőiség erejében gyökerezik, harmóniában és összhangban azzal a küldetéssel, amit Pacsamama, a Földanya kínált fel neki. Nem lepett meg tehát, amikor egy nap arról mesélt, hogy létezik egy rítus a nők számára, a méhrítus. Most te is elovashatod, hogyan találkozott ezzel Marcela, és hogy ez a rítus miként szabadítja meg a nőket a szenvedéstől. Ez a könyv erről a rendkívüli szertartásról szól.

A munaj-ki segíthet nekünk abban, hogy a pacsakuti által megszólított új emberré – Homo luminousszá – váljunk, ez a tudásban gazdag könyv pedig segít elindulni a saját utadon. A rítusok mélyen gyógyító hatásúak, hatásukra képes leszel a változás és az átalakulás közvetítőjévé válni. A beavatások segítenek abban, hogy legmélyebb sebeidet az együttérzés forrásává változtasd, és megtudd, miért is jöttél erre a csodálatos bolygóra, és miért is vagy az, aki vagy. Ez lehet a legfontosabb üzenet, amit valaha olvastál.

Munajjal (szeretettel),

Alberto Villoldo PhD,

a Four Winds Society (Négy Szél Társaság) alapítója

A kezdet: Életem első munaj-ki-rítusa

Vannak helyek, ahol a szellemek kövek közé zárva élnek. Ezek, az őseink által épített, mára elhagyatott helyek annyira szentek, hogy energiáik évszázadokon keresztül tovább rezegnek. Lehetetlen úgy járni ezeken a köveken, hogy ne éreznénk a múlt zúgását és az ott összpontosuló, hatalmas erőt.

Isabelle Allende: Machu Picchu

2002 szeptemberében beiratkoztam egy tanfolyamra, amely egyenesen a sámánizmus útjára terelt. Abban az évben életemet felforgatta egy friss szakítás; két kisgyermekkel egyedülálló anya lettem, egy idegen országban kellett boldogulnom, szóval megrémültem az ismeretlen jövőtől. Újságírói diplomával a zsebemben azt képzeltem, hogy távoli, háború sújtotta vidékekről fogok tudósítani, megírom az ott történteket. Nem is sejtettem, hogy a konfliktus saját otthonomban fog kitörni, és végül hétévnyi érzelmi bántalmazás után megtört emberként hagy majd maga mögött.

Helyre kell állítanom a lelki békémet.

2003 júniusában az anyósom elvállalta a gyerekeket, én pedig elindultam egy kéthetes zarándoklatra a perui Andokba. Azt reméltem, sikerül kipihennem magam, és az út segít kitörni a rám erőszakolt cselédlétből – amely családom nőtagjait generációkon át fogva tartotta, és most ólomsúlyként nehezedett rám. Szerettem volna az Andok csúcsait járva felfedezni a gyógyulásomhoz vezető utat és azokat az eszközöket, amelyekkel áldozatból élettörténetem hősévé válhatok.

Cuzcóba, az Inka Birodalom ősi fővárosába érkezve megkönnyebbülten pihentem meg a szállodában, itt volt egy kis időm alkalmazkodni a magassághoz és megismerkedni az útitársakkal. Mind az élet nagyobb kérdéseire kerestük a választ: Miért vagyok itt? Mi a célom? Hogyan járulhatok hozzá egy jobb világhoz?

Másnap két keró sámánnal együtt néhány órán át buszoztunk, hogy elérjünk az ősök nyomához vezető ösvényhez, és kezdetét vegye ötnapos gyaloglásunk. A kerók az utolsó inka királyok és királynők közvetlen leszármazottai, azoknak az uralkodóknak az utódai, akik hajdan (a 13–16. század között) Amerika legnagyobb birodalmát uralták. Amikor találkoztam velük, a nyugati világ még egyáltalán nem ismerte őket; a magashegyi falvakban élő őseik rejtve maradtak a spanyol hódítók elől; csendben terelték lámáikat, chuñót ültettek, ezt a 4500 méter magasan termő kis burgonyát, és várták a megfelelő pillanatot, hogy elmondják az eljövendő időkről szóló jóslataikat.

A perui Andok közel 7000 méter magas; egyes hegyeit, amelyeket kecsuául ápuknak hívnak, az élet keletkezéséből fakadó bölcsesség szent őrzőinek tekintik. Az Andok népe a mai napig műveli a földeket, és kölcsönösségben, azaz ajniban él vele. A Föld bolygót anyának, minden táplálék forrásának tekintik. Harmóniában élnek az elemekkel: házaikat földből építik, vizet az olvadó gleccserekből eredő patakokból gyűjtenek, és a nap fényében sütkéreznek. A hegyekben vándorolva elképzeltem, hogy látom az arcukat és hallom a hangjukat. Az ősi andoki népek szellemei még itt élnek, ezeken a vidékeken, és az volt az érzésem, vigyáznak az ősi bölcsességet kereső zarándokokra.

Utunk a Salkantay jeges hágóján át vezetett, egy olyan hegyen át, amelynek neve azt jelenti, hogy ’a vad és megzabolázhatatlan’ – ami igazán illett utazásom témájához. Miután egy évtizeden át próbáltam jó háziasszony lenni, vissza kellett nyernem vad és velem született természetemet.

A buszról leszállva felnéztem a hegyre, és biztos voltam abban, hogy elsőként fogok a hágóra érni. Fiatalkorom óta számos csúcsot meghódítottam Chilében, a szülőhazámban, majd a Utah állambeli Wasatch-hegységben. Sportoló voltam, és olyan csúcsokat másztam meg, amelyeknek már a látványától is a legtöbben megrémülnek. Azonban az első naptól kezdve nem éreztem jól magam, és nehezen tudtam lépést tartani a sor elején haladókkal. Mintha a hegyek és a Földanya is arra kérne, hogy lassítsak, és legyek fogékonyabb a környező tájra.

Ahogy haladtunk, a sámánok arra bátorítottak, hogy imádkozzunk az ápuhoz, a hegy szelleméhez. Néhány száz méterenként megálltunk, hogy felajánljuk a három kokalevélből és egy virágból készült kintukat. Lélegzetünkkel fújtuk az imáinkat minden egyes kintuba, majd elrejtettük őket egy-egy szikla tövébe, kérve a szelet, a napot, a földet és a Nagy Szellemet, hogy segítsen nekünk egyre magasabbra emelkedni a hegyen. Ha szomorúságot, haragot vagy bármilyen nehézséget éreztünk, azt mondták, hogy a lélegzetünkkel fújjuk ezeket az érzéseket egy kis kavicsba, és később ássuk be a követ a földbe. Magam is meglepődtem, amikor rájöttem, hogy minden szomorúságérzet mögött egy tragikus, meggyőződésem szerint valós történet rejlik. „Csak hiszed” – válaszolta egy hang bennem. Mintha az ápu azt suttogta volna, hogy húzzam le magamról a korlátozó hiedelmek és elvárások rétegeit, és eresszem bele őket a kőbe, amelyet szorosan a tenyeremben tartottam.

Éreztem, hogy le kell vetkőznöm önmagamat, és nem is ment a fájdalom és a gyász könnyei nélkül. Elengedtem az anyasághoz és a női léthez kapcsolódó összes korlátozó gondolatot. Elengedtem a családi mintázatokból örökölt bizalmatlanságot és a neheztelést, a társadalmi elvárást, hogy legyek alázatos és csendes, és más érzéseket is útra bocsátottam, amelyeket nehéz szavakba önteni vagy józan ésszel megérteni. Minden egyes lépéssel egyre mélyült a vágyam, hogy kapcsolódjak saját vad, megzabolázhatatlan lényemhez – isteni női szellememhez. Képtelenség volt nem észrevenni a csillagos ég alatt elterülő gleccser éjszakát beragyogó ragyogását és lavináinak morajlását, és ahogy teltek a napok, úgy éreztem, beépítettem őket a tudásomba.

Chilében nőttem fel a diktatúra idején, egy militarista és a férfiség szimbólumaitól áthatott rendszerben. Két fiútestvéremmel együtt nevelkedve a fizikai teljesítményben és az intellektusban találtam meg az erőmet. Szüleim pedig, akik kedvesek és engedékenyek voltak, hagyták, hogy menjek a saját fejem után. Így aztán már tizennégy éves koromtól kezdve utazgatni kezdtem Chilében a barátaimmal vagy egyedül. Húszéves koromra hátizsákkal bejártam Perut, Bolíviát és Ecuadort, és beleszerettem az őslakosok életének színes szövedékébe. Több száz kilométert gyalogoltam az inka ösvényeken az őserdőktől a felföldekig és a hegyekig (úgy, hogy napokig egy nyugati embert sem láttam). Megtapasztaltam az életet a maga nyerseségében: a folyók rohanó vizét, a fütyülő szél örökké változó hangjait, a színes szőtteseket, az időjárás cserzette öreg arcokat, a fiatal arcokat a mindig folyó orral és mindig kócos hajjal és megannyi más szépséget.

Megéreztem ezeknek a semmihez sem fogható helyeknek a mély misztikumát, lenyűgözött, amit átéltem. Ennek ellenére az utazás iránti szenvedélyemet elsősorban a kalandsportok inspirálták, és bár megadatott az is, hogy Dél-Amerikában a Csendes-óceán partvidékén szörfözzek, lelkesedésem egészen Kaliforniáig vitt. Huszonegy éves voltam, amikor félretettem az újságírói diplomámat, és kezdetüket vették a hosszú utazások. Tíz évvel később a Four Winds tanfolyamán találtam magam, amely megmutatta a sámánok útját, és visszavezetett ifjúságom Andokjába.

A hegyen töltött második éjszakán közvetlenül a gleccser mellett táboroztunk; bolyhos, meleg hálózsákom olyan volt, mint egy hagyma legvékonyabb és legáttetszőbb rétege. Életem egyik legkeservesebb éjszakája várt rám. Egész éjjel köhögtem, szörnyen remegtem, és elfogott a bizonytalan jövőtől való rettegés. Másnap reggel, amikor a szürke égbolt alatt átkeltünk a hágón, gyengének éreztem magam, és légszomj gyötört.

Ha az egóm korábban abban a hitben is ringatott, hogy képes vagyok meghódítani ezt a hegyet, a megalázó események sorozata a harmadik éjszakán hasmenéssel folytatódott. Kiszáradva ébredtem, és olyan gyenge voltam, hogy lépni sem tudtam; próbáltam kúszni, végül lerogytam, csúsztam-másztam, igyekeztem összepakolni a holmimat, hogy átvigyem a következő táborba. Ott, a földön hasalva, minden egyes kis kavicsot a testem alatt érezve, először értettem meg, mit jelent átadni magunkat a Föld női szellemének. (Végül egy nővértől elektrolitkészítményt kaptam, és miután újra kissé megerősödtem, el tudtam indulni, de az egyik vezetőnk végig ott jött szép lassan mellettem.)

Ez alkalommal nem hódítottam meg a hegyet; ehelyett a vad, megzabolázhatatlan női szellem csitította nyers, férfias elszántságomat, és végül sikerült annyira elcsendesednem, hogy megéreztem a hegy mélységes szeretetét. Sírtam, akár egy kisbaba, ő pedig hallgatott, mint egy anya, és megnyugtatott, hogy gyermekeim élete és saját sorsom rendeződni fog. Bár kellemetlen dolgokat éltem át, melegséggel töltött el a találkozás meghittsége.

A hősök útja, amelybe fiatalon belevágunk, izgalmas, sőt sorsfordító lehet, de ritkán ismerjük fel, hogy a külvilágnak szóló tettek csupán a bennünk zajló mélyebb kalandok leképezése. Most végre úgy tudtam értékelni a külső tájat, mint annak tükrét, amit lényem mélyén felfedeztem. Bár zarándokutamon számos olyan helyre eljutottam, amelyek az őslakosok számára szentek voltak, megértettem, hogy az igazi zarándoklat, amelyre vállalkoztam, saját lelkemhez vezet.

A magas hágó túloldalán jártunk, és egyre melegebb lett, ahogy közeledtünk a Machu Picchu körül magasodó őserdőhöz, az ősi inka fellegvárhoz. Ez volt az utolsó tábori esténk, és izgatott lettem, amikor vezető tanítónk bejelentette, hogy a minket kísérő két sámán kokalevelekből fog jósolni az elkövetkező időkről.

A nap lemenőben volt. Beléptünk egy nagy sátorba, amelyben kövekre állított gyertyák égtek. Ott ültünk, figyeltük a sámánokat, akik szemmel láthatóan könnyedén végezték a jóslást, ezt az örök időktől létező tevékenységet. A kokacserje szelleméhez imádkozva egy marék friss levelet dobtak egy kendőre, és a levelekből kirajzolódó mintát értelmezték. A jóslás kecsuául és tört spanyol nyelven történt, így szükség volt némi fordításra.

Tudták, hogy beszélek spanyolul és angolul is, ezért a sámánok megkértek, hogy fordítsak. A kokalevelek hamarosan megszólaltak. Az egyik sámán ezt mondta: „Nagy lesz a zűrzavar. (...) Tomboló tüzek, jégviharok érkeznek, szélsőséges lesz az időjárás. Földanya szomorú könnyeket fog hullatni, ezek lesznek a tornádók, a hurrikánok és a cunamik. Megbecstelenítettük Pacsamamát (az andoki népek által tisztelt földistennő), szerető anyánkat, és most vállalnunk kell a megtisztulást.”

A kezem izzadt, és a szívem hevesen vert, ahogy ezt a nyugtalanító gondolatot elmondtam a többieknek. A sámánok imáikkal folyamatosan hívták a koka szellemét, hogy folytathassák a túlvilágról érkező üzenetek megfejtését. A végén azt mondták: „Ez a pacsakuti, egy olyan korszak érkezik, amikor életünk a feje tetejére áll.”

A pacsakuti egy kecsua szó, amelynek szó szerinti jelentése az ’idő/tér kizökkenése’, de jelenthet ’változást’ vagy ’zavart’ is. A nagy átalakulás időszakára utal, ami nem kisebb dologgal jár együtt, mint hogy megszokott életünk a visszájára fordul. A pacsakuti beköszönte egy olyan fordulópont, amely életmódunk megváltozását jelzi. Az utolsó pacsakuti akkor következett be, amikor a spanyol hódítók megérkeztek Amerikába, és kiirtották az őslakosokat. Ennek hatása láncreakcióként az egész világon éreztette hatását; a világ soha többé nem lett a régi, ami számos szempontból magyarázatul szolgál a dolgok mai állapotára – ilyenek a gyarmatosítás és a hódítás által kialakított nemzeti határok, a jelenlegi gazdasági rendszerek és a nyersanyagok földből való kitermelése, valamint a globalizáció és a nyomában hagyott fantomok, hogy csak néhányat említsek.

Az átalakulás minden rítusában benne van a halál és a születés, még ha utat is nyithat szerencsésebb idők felé. Visszafojtottam a lélegzetemet, és elgondolkodtam azon, hogy az eljövendő korszak mennyire párhuzamos jelenlegi élethelyzetemmel.

A csoportot felzaklatták a hallottak, és nekem is kellett néhány pillanat, hogy magamhoz térjek. A sámánok azonban néhány kokalevél elrágása után folytatták, és még mélyebbre merültek az őseiktől és a túlvilágról érkező üzenetekben. „Ha át akarjuk vészelni ezeket a kaotikus időket, Pacsamamával és minden rokonunkkal el kell jutnunk az ajnihoz, a szent kölcsönösséghez.”

Ezen a ponton a Four Wind Society tanítója kifejtette a próféciákban rejlő lehetőséget. „A válságos korszakok a nagy lehetőségek időszakai – mondta. – Folytatnunk kell a személyes gyógyításokat, és fel kell készülnünk arra, hogy a nagy krízis idején segítsünk másoknak, majd végül a káoszon átjutva földőrzőkké és az eljövendő idők bábáivá váljunk.”

A sámánok egyetértettek vezetőnkkel abban, hogy ez egy vissza nem térő lehetőség, és úgy döntöttek, hogy felajánlják nekünk a „nagy megújulás az eljövendő időkre” néven ismert átadást. Kecsuául beszéltek a moszok karpajról, elmagyarázták, hogy villámcsapásként fog érni minket, szétzúzza elavult hiedelmeinket, hogy helyükbe léphessen egy új paradigma. A moszok jelentése ’új’, a karpajé pedig ’átadás’. (Könyvünk 8. fejezete részletesebben is elmerül ebben a beavatásban, amely a csillagőrzők rítusa elnevezést viseli, és amely révén kapcsolatba tudunk lépni a galaktikus tudattal.) Ez a beavatás az energiatest megtisztítására szolgál. Hasonlít az alámerítkezéshez, amely során a beavatásra váró spirituálisan megtisztul.

A moszok karpaj a munaj-ki egyik rítusa, arra kér, hogy a jövőből – akivé majd válunk – merítsünk. A rítus befogadásával nem indul meg magától a fejlődésünk, de ha elkezdjük csíráztatni a beavatás magjait, megnyílunk, és jobban ráhangolódunk az érkezőben lévő dolgokra. Megszabadulhatunk a múlttól, és éberek maradhatunk arra, aminek a jövőben történnie kell.

A beavatás maga meghatározó élmény volt. Nem sokkal a kokalevelek „olvasása” után az egyik sámán megütögette a fejemet egy batyuvá hajtogatott szőttessel, amelyben apró kavicsok voltak. Ebben az andoki hagyománykörben a gyógyítók a tudásukat bezárják azokba a kövekbe, amelyeket a hegyekben járva gyűjtöttek, még a gyógymódok tanulása közben. A köveket kozmológiájuk szimbólumaival szőtt kendőbe csomagolva tartják. Ez a csomag az ő oltáruk, vagyis a mesza, amely szoros kapcsolatban áll a szent hegyekkel és Pacsamamával. Így amikor a fejemet – majd később a mellkasomat és a hasamat – megütögették vele, az orvosságos csomagban összegyűjtött erőket szimbolikusan megkaptam. Végül a sámán a homlokát homlokomhoz érintve átadta a megtisztulást és az eljövendő idők magját.

Az andoki hagyományban az átalakulást az szimbolizálja, hogy a beavatottban elültetnek egy magot, és az ő kitartásának és elszántságának köszönhetően szökken majd szárba, és hoz virágot a mag. Olyasmi, mintha a tudatfolyam egy kvantumát hoznánk le abból az átadásvonalból, amely őrzi az adott rítust. Mivel e világértelmezés szerint eleve bennünk van minden lehetőség, a mag, amelyet elvetnek a mezőnkbe, felgyorsítja a nagyobb tudatosság felé tartó fejlődésünket. A mindig is bennünk szunnyadó lehetőség felszínre tör, és alkalmunk nyílik arra, hogy olyan emberré váljunk, aki képes válaszolni az élete és a körülötte lévő világ kihívásaira. Minden egyes andoki rítus átadása saját emberi lehetőségeink megerősítése.

Mindannyian ugyanazt az átadást kaptuk. Másnap reggel elkezdtünk ereszkedni Machu Picchu felé. Ahogy magunk mögött hagytuk a gleccsert, és beléptünk a melegebb erdőbe, a szívem megnyílt, izgalom és az új kezdet érzése járta át. Minden, ami ezután következett, felülmúlta legmerészebb álmaimat. A magok elültetve ott szunnyadnak bennem. Már nem ugyanaz a nő voltam, mint pár nappal korábban.

Az utazásról hazatérve rájöttem, hogy a sámánizmus útjának még mindig csak az elején járok, mégis vonzott az az energiagyógyítási rendszer, amelyet a Four Winds Society és alapítója, Alberto Villoldo osztott meg a nyugati emberekkel, akik belefáradtak abba, hogy betegségekkel és kapcsolatvesztéssel teli, nem autentikus életet éljenek. Mágnesként vonzottak az Andok és az Amazonas őslakosainak ősi gyakorlatai és azok az emberek, akik érzékelik a minket egymással összekötő fénylő szálakat. Vágytam arra, hogy megismerjem a gyógyítás ősi módjait. Gyakorlatilag úgy éreztem, átéltem saját főnixszerű feltámadásomat, és a múltam hamvaiból felemelkedve újból felfedezhetem, ki is vagyok.

***

Az első zarándoklatot követő években megismertem ezt a bölcsességfolyamot, és közben folytattam a keresést; egy évtizedig tartott, hogy fájdalmaimat és bánataimat a bölcsesség és az együttérzés forrásává alkimizáljam. Miután beavatást nyertem a misztériumtanításokba a Four Winds keretein belül, közvetlenül az Andok és az Amazonas sámánjaitól tanultam. Visszatértem Chilébe is, az ország déli részéből származó gyógyítóasszonyoktól tanultam, Albertóval pedig, aki a második férjem lett, létrehoztam egy elvonulási központot a hegyekben. A keresés éveiről további részleteket osztottam meg az Awakening Your Inner Shaman: A Woman’s Journey of Self-Discovery through the Medicine Wheel című művemben.

Most, ebben a könyvben átnyújtok neked egy meghívót: csatlakozz hozzám, és fedezd fel a szent utakat, hogy a traumát és a szenvedést bölcsességgé és örömmé alakítsd át, és megismerd a helyedet a kozmoszban. Ez a munaj-ki útja: tíz beavatás, amely felébreszt és megerősít, hogy útra kelj a teljesség és az önmegvalósítás felé.

Az Andok népei által beszélt kecsua nyelven a munaj a feltétel nélküli szeretetet jelenti, a ki pedig a japán ’erő’ vagy ’életerő-energia’ szó. A munaj-kit tehát a ’szeretet erejének’ fordíthatjuk; a munaj-ki küldetése, hogy a tudatot a fizikai és a transzcendentális észlelésre irányítsa. E rítusok esszenciális bölcsességét évszázadokon át őrizték, de az ezredforduló óta gyorsan terjed a világ négy égtája felé; mindeközben végignézzük a régi struktúrák és rendszerek összeomlását, és elviseljük az új paradigma megszületését kísérő fájdalmakat.