A fakó lovast George MacDonald Frasernek ajánlom,
őszinte tisztelettel

Ac her forþ berað; fugelas singað,
gylleð græghama

Hol háború kezdődik,
varjak dalolnak és farkasok üvöltenek

Részlet a Finnsburh-töredékből

Első rész

A viking

1.

Mikor manapság a húszévesekre tekintek, szánalmasan fiatalnak látom őket, mint akiket még alig választottak le az anyjuk csecséről, pedig húszesztendősen önmagamat már felnőtt férfinak tartottam. Gyermeket nemzettem, pajzsfalban harcoltam, és senkitől sem vettem jó szívvel a tanácsot. Egyszóval dölyfös, ostoba és makacs voltam. Ezért is történt, hogy a Cynuitnál aratott győzelmünk után helytelenül cselekedtem.

Az óceán mellett küzdöttünk meg a dánokkal, ahol a folyók egy óriási lápról érkeznek, és az ingoványos partokat a Sæfern-tenger hullámai nyaldossák, s ezen a helyen legyőztük őket. Nagy mészárlást vittünk végbe a dánok közt, s ebből én, Bebbanburgi Uhtred jócskán kivettem a részem. Többet is tettem ennél, hiszen amikor a csata vége táján a legrettegettebb dán vezér, Ubba Lothbrokson hatalmas csatabárdjával rendet vágott a sorainkba, én az útjába álltam, legyőztem, és elküldtem a lelkét, hogy csatlakozzék az einherjarhoz – azokhoz a harcosokhoz, akik Odin oldalán lakomáznak a holtak csarnokában.

Ezután azt kellett volna tennem, amit Leofric tanácsolt: lélekszakadva Exanceasterbe vágtatni, ahol Alfréd, a nyugati szászok királya ostrom alatt tartotta Guthrumot. Az éjszaka közepén érkeztem volna, hogy álmából ébresszem a királyt, majd a lábai elé fektessem Ubba fekete harci lobogóját és még akkor is véres nagy harci szekercéjét. Nekem kellett volna megvinnem a királynak a jó hírt, hogy legyőztük a dánokat, hogy a néhány túlélő elmenekült sárkányos hajóin, Wessex biztonságban van, és mindez nekem, Bebbanburgi Uhtrednek köszönhető.

Ehelyett én elmentem megkeresni az asszonyom és a gyermekem.

Húszévesen szívesebben műveltem Mildrith kertjét, semhogy learassam jó szerencsém gyümölcseit, amit igencsak rosszul tettem – bár így visszatekintve, nem sok mindent bánok. A végzet megkerülhetetlen, s Mildrith, noha nem akartam feleségül venni, és idővel el is hagytam, bizony alig várta, hogy megműveljem a kertjét.

Így hát 877 tavaszának utóján inkább lovagoltam Cridiantonba, mint Alfrédhoz. Húsz emberemet vittem magammal, és megfogadtam Leofricnek, hogy vasárnap délre Exanceasterben leszek, ahol gondoskodom róla, hogy Alfréd is megtudja: győztünk a csatában, és megmentettük a királyságot.

– Az ifjabbik Odda máris ott van – intett Leofric, a dánok elleni küzdelemben edzett harcos, aki kétszerte idősebb volt nálam. – Hallod? – emelte fel a hangját, mikor nem válaszoltam. – Az ifjabbik Odda máris ott van – ismételte –, s amilyen kis szarjankó, magának követel majd minden dicsőséget.

– Az igazságra mindig fény derül – feleltem fellengzősen.

Leofric gúnyosan nevetett. Szakállas, nagydarab fickó volt, akinek mostanra már Alfréd flottáját kellett volna vezetnie, csak épp nem született rangosnak, ezért Alfréd, ha vonakodva is, de rám bízta a hajóit. Ealdorman vagyok és nemes, a nyugati szászok flottájában pedig csakis nemesember parancsolhatott, még ha az nem is állhatott ellen a Wessex déli partját ostromló dán hajók hordájának.

– Néha még mindig earsling vagy – zsémbelt Leofric.

Az earsling olyasmi, ami valami teremtmény hátsó feléből pottyan ki, s amit Leofric előszeretettel használt sértés gyanánt. Igaz, csupán szeretetből.

– Holnap majd találkozunk Alfréddal – vontam vállat.

– Az ifjabbik Odda már ma találkozik vele – magyarázta Leofric türelmesen.

Az ifjabbik Odda fia volt az idősebbik Oddának, aki menedéket adott az asszonyomnak, jóllehet a fia ki nem állhatott engem. Ki nem állhatott, mert ő kívánta volna megművelni Mildrith kertjét, ami indoknak épp elég nyomós. Abban igazat kellett adnom Leofricnek, hogy nyavalyás csúszómászó és szarjankó – ami viszont nekem adott elég indokot arra, hogy utáljam.

– Holnap majd találkozunk Alfréddal – zártam le a vitát, majd másnap reggel valóban Exanceasterbe lovagoltunk az embereimmel, Mildrithszel, a fiammal és a dajkájával. Afrédot Exanceaster északi felén találtuk, zöld-fehér zászlaja fennen lobogott a sátrak felett. Más zászlók is repkedtek a nyirkos szélben: képzeletbeli szörnyek, keresztek és szentek, fegyverek tudatták, hogy Wessex nagyjai felsorakoztak királyuk mellé. A lobogók egyikén fekete szarvas látszott, ami arra utalt, hogy Leofricnek lett igaza, és az ifjabbik Odda előttem ért ide, Defnascir déli részébe. A táboron túl, annak déli határa és a város védőfalai között kipányvázott cölöpökből és a rájuk feszített vitorlavászonból jókora pavilont emeltek, amelynek láttán mindjárt tudhattam, hogy Alfréd harc helyett megint tárgyalásokba bocsátkozott Guthrummal. A béke feltételeiről tárgyaltak, csakhogy nem aznap – ha rajta múlt, Alfréd soha semmilyen munkát nem végzett vasárnap. Amikor rátaláltam, egy másik vitorlavászonból emelt pavilonban, a hevenyészett kápolnában térdepelt, mögötte nemeseivel és thegnjeival, akik közül többen felénk fordultak, mikor meghallották lovaink dobogását. Az ifjabbik Odda is ránk nézett, és nyeszlett arcán jól látható várakozás ült.

A színtelen hangon kántáló püspök szünetet tartott, hogy a gyülekezet illő módon köszönthessen bennünket, ez pedig ürügyet adott Oddának arra, hogy elfordítsa a tekintetét. Közel, nagyon közel térdepelt Alfrédhoz, ami arra utalt, hogy a király kegyeibe férkőzött. Kétségem sem lehetett afelől, hogy ő hozta Exanceasterbe a halott Ubba zászlaját és szekercéjét, s ezzel magáénak követelte a tengerparti ütközet dicsőségét.

– Egy napon – súgtam oda Leofricnek – a tökétől a torkáig felhasítom a nyavalyást, és a belein járok diadaltáncot.

– Tegnap gondoltál volna erre.

Egy pap térdepelt az oltár közelében, egyike a számtalan papnak, akik mindenhová elkísérték Alfrédot. Mikor meglátott, esetlenül felkecmergett a földről, majd szaladni kezdett felém. Vörös haja volt, bandzsa tekintete és kacska bal keze, s rút arcáról egyszerre sugárzott döbbenet és öröm.

– Uhtred! – kiáltotta, amint a lovaink felé futott. – Uhtred! Halottnak hittünk!

– Engem? – vigyorodtam el. – Halottnak?

– Hiszen túsz voltál!

A Werhamben fogva tartott tucatnyi angol kezes közé tartoztam, ám amíg a többieket Guthrum lemészárolta, addig engem megkíméltek, köszönhetően Ragnar nagyúrnak, a dán vezérnek, aki olyan közel állt hozzám, mintha véremből való testvérem lett volna.

– Nem vesztem oda, atyám – néztem le a papra, akit Beoccának hívtak –, és meglep, hogy ezt nem tudta.

– Honnét tudtam volna?

– Harcoltam Cynuitnál, atyám. Az ifjabbik Odda is elmondhatta volna nektek, hogy ott voltam, és élek.

Beszéd közben Oddára meredtem, de Beocca is kihallotta a fenyegetést a hangomból.

– Ott voltál Cynuitnál? – kérdezte nyugtalanul.

– Az ifjabbik Odda nem említette?

– Nem szólt semmit.

– Semmit!

Előreugrattam a lovam, hogy befurakodjak a térdepelő férfiak közé, és közelebb kerüljek Oddához. Beocca próbált megállítani, de én ellöktem a kezét, amint a gyeplő után kapott. A nálamnál bölcsebb Leofric visszatartott, de én akkor is befurakodtam a gyülekezet hátsó soraiba, amíg a hívek annyira összetömörültek, hogy képtelen voltam továbbhaladni. Akkor meredten lenéztem Oddára, miközben még most is Beoccához intéztem a szavaimat:

– Nem beszélt Ubba haláláról sem? – kérdeztem.

– Azt mondja, Ubba a pajzsfalban veszett oda – felelte Beocca suttogva, mint aki nem szeretné megzavarni az ájtatosságot –, s hogy sokan harcoltak ellene.

– Ez minden, amit mondott?

– Azt is mondta, hogy ő maga szállt szembe Ubbával – tette hozzá Beocca.

– Akkor hát kit tartanak Ubba Lothbrokson legyőzőjének? – emeltem fel a hangom.

Beocca megérezte a közelgő bajt, és igyekezett lecsillapítani.

– Később is megvitathatjuk ezeket a dolgokat, Uhtred – felelte –, most inkább csatlakozz hozzánk, és imádkozz velünk. – A rangom helyett szívesebben használta a nevem, hisz gyermekkorom óta ismert. Beocca hozzám hasonlóan Northumbriából származott, egykor atyámat szolgálta, ám amikor a dánok ránk támadtak, Wessexbe jött, hogy csatlakozzon az ellenük harcoló szászokhoz. – Ez most az imádság ideje – bizonygatta –, nem a széthúzásé.

Hanem én jobban kedveltem a széthúzást.

– Kit tartanak az emberek Ubba Lothbrokson legyőzőjének? – szegeztem neki újra a kérdést.

– Mindenki hálát ad istennek, amiért elveszejtette azt a pogányt – kerülte meg Beocca az egyenes választ, hát nekiszegeztem a kérdést:

– Azt hiszik, az ifjabbik Odda végzett vele? – Láttam Beoccán, hogy ő bizony azt hiszi, s ez felszította az indulatom. – Szemtől szemben küzdöttem meg Ubbával – jelentettem ki, talán túlságosan is harsányan –, csak mi ketten, ő és én. Az én kardom az ő szekercéje ellen. Sértetlen volt, mikor a harcot megkezdte, atyám, a végére mégis holtan terült el. Elküldtem a fivérei után a holtak csarnokába!

Magával ragadott az indulat, addig emeltem egyre feljebb a hangomat, míg végül teli torokból üvöltöttem, és a megzavart gyülekezet egy emberként meredt rám. Az oltárnál álló pap, Exanceaster püspöke, aki összeadott bennünket Mildrithszel, nyugtalanul ráncolta a szemöldökét. Egyedül Alfrédot nem látszott megindítani a kitörésem, ám ekkor vonakodva felegyenesedett, és felém fordult, miközben asszonya, a pörsenéses arcú Ælswith a fülébe sugdosott.

– Van itt bárki is – ordítottam még most is –, aki kétségbe vonná, hogy én, Bebbanburgi Uhtred egymagam győztem le Ubba Lothbroksont?!

Néma csend támadt. Nem kívántam megzavarni az istentiszteletet, de a mérhetetlen dölyf és a féktelen harag rávitt az engedetlenségre. Az arcok rám meredtek, a zászlók csattogtak a vigasztalan szélben, a szemerkélő eső cseppjei lehulltak a kifeszített ponyva széleiről. Még most sem válaszolt senki, a férfiak azonban látták, hogy az ifjabbik Oddára meredek, ezért sokan tőle várták a választ, és ő csak állt, mint akit villám sújtott.

– Ki végzett Ubbával? – csattantam rá.

– Ne most! – avatkozott közbe Alfréd indulatosan.

– Ez végzett Ubbával – rántottam elő Kígyóleheletet.

Itt követtem el a második hibát.

Télen, amíg én mint a Guthrumnak adott túszok egyike Werhamben tétlenkedtem, új törvény lépett életbe Wessexben, miszerint a királyi testőrség tagjain kívül senki sem vonhatta elő a fegyverét Alfréd jelenlétében. A törvény nemcsak Alfrédot oltalmazta, de elejét vette annak is, hogy a nagyurak vitái halálos összetűzésbe torkolljanak, így amikor elővontam Kígyóleheletet, tudtomon kívül megszegtem a törvényt, ezért a lándzsás és kardos királyi testőrök egy csapásra körülvettek, mígnem a vörös köpenyes, fedetlen fejű Alfréd fel nem kiáltott, hogy senki ne mozduljon.

Azután elindult felém, és én láttam rajta a bősz indulatot. Keskeny arca volt, hosszú orra és álla, magas homloka és vékony ajkai. Régebben nem mutatkozott borotválatlanul, most azonban kurta szakállt viselt, s ettől kissé idősebbnek tűnt. Még a harmincadik évét sem töltötte be, mégis közelebb látszott a negyvenhez. Fájdalmasan vézna volt, gyakori betegségei elkínzottá tették a vonásait. Sokkal inkább tűnt túlbuzgó papnak, mint a nyugati szászok királyának – ingerült, fakó arca olyan emberre vallott, aki túl sok időt tölt falak közé zárva és könyvek fölé görnyedve, habár a szeméből kétségkívül tekintély sugárzott. A tekintete most éppoly élesen és hidegen villant, mint egy kard acélja.

– Megzavartad a lelki békém – sziszegte –, és megsértetted Krisztus Urunkat.

Visszadugtam Kígyóleheletet a hüvelyébe, Beocca ugyanis kitartóan mormolta, hogy ne legyek ilyen megátalkodott, és tegyem el a fegyvert, most pedig a lábamat rángatta, hogy szálljak le a nyeregből, és térdepeljek le Alfréd előtt, akit ő, Beocca egyenesen istenített. Alfréd asszonya, Ælswith leplezetlen megvetéssel meredt rám.

– Meg kell őt büntetnünk! – kiáltott fel.

– Oda mégy – mutatott a király az egyik sátor felé –, és ott kivárod a büntetésed.

Nem maradt más választásom, csak az engedelmesség, hiszen a páncélinget és sisakot viselő testőrök mind körülvettek, ezért aztán a sátorhoz kísértek, ahol leszálltam a nyeregből, és bemásztam a ponyva alá. A levegő megsárgult, eltaposott fűtől bűzlött. Eső pattogott a vászontetőn, s talált utat magának az oltárhoz, amelyre egy feszületet és két üres gyertyatartót helyeztek. A sátor szemlátomást a király saját kápolnájaként szolgált, és Alfréd hosszú ideig váratott itt. A gyülekezet szétszéledt, az eső abbamaradt, és a felhők közül vizenyős napfény szüremlett elő. Valahol hárfa ciripelt, talán Alfrédot és asszonyát szórakoztatta étkezés közben. Egy kutya ólálkodott be a sátorba és mért végig, s felemelte a hátsó lábát az oltár előtt, mielőtt távozott. A nap elveszett a felhők mögött, és újra esőcseppek kopogtak a vásznon, majd végre mozgolódás támadt a sátor előtt, és két férfi lépett be. Az egyikük Æthelwold volt, a király unokaöccse, akinek törvény szerint Wessex trónját örökölnie kellett volna, csakhogy túl fiatalnak találtatott, így a korona a nagybátyja fejére került. Zavart mosollyal mért végig, mielőtt átadott a második, testes, szakállas férfinak, aki jó tíz évvel idősebbnek tűnt nála. A férfi hatalmas tüsszentéssel mutatkozott be, majd belefújta az orrát a kezébe, és a mocskot a bőrkabátjába törölte.

– Még hogy tavasz – zsörtölődött, mielőtt indulatos pillantással végigmért. – Ez a nyavalyás eső már sosem áll el. Tudod, ki vagyok?

– Wulfhere – bólintottam –, Wiltunscir ealdormanje. – Wulfhere a király rokonaként nagy hatalmat élvezett Wessexben.

– Azt is tudod, ki ez a nyavalyás bolond itt mellettem? – biccentett Æthelwold felé, aki fehér vászoncsomagot tartott a kezében.

– Ismerjük egymást. – Æthelwold alig egy hónappal volt fiatalabb nálam, és szerencsésnek vallhatta magát, amiért Alfréd bácsikája jámbor keresztény, máskülönben már rég tőrt kapott volna a hátába. Külsőre talán tetszetősebb volt, mint Alfréd, ám ettől eltekintve bugyuta, nyegle és iszákos. Igaz, azon a vasárnap reggelen meglehetősen józannak tűnt.

– Én vagyok Æthelwold gyámja – közölte Wulfhere –, ahogy a tiéd is. A király azért küldött, hogy megbüntesselek. – Egy pillanatig mogorván meredt rám. – Asszonya szívesen venné, ha a segged lukán át rángatnám ki a beleidet, hogy aztán odavessem a disznók elé – vetett rám egy még ellenségesebb pillantást. – Tudod, mi jár annak, aki kardot ránt a király jelenlétében?

– Bírság? – találgattam.

– Halál, te szerencsétlen, halál. Tél óta ez a törvény.

– Honnét tudhattam volna?

– Alfréd azonban kegyes hozzád – engedte el Wulfhere a füle mellett a kérdést. – Csakis ezért nem húznak fel a bitóra. Legalábbis egyelőre. Ehhez azonban meg kell ígérned, hogy nem zavarod meg a békét.

– Miféle békét?

– Az istenverte lelki békéjét, azt! Alfréd azt akarja, hogy a dánok ellen harcoljunk, ne egymás torkát vagdossuk el. Egy időre neked is békességet kell fogadnod.

– Egy időre?

– Egy időre – felelt színtelen hangon, én pedig megvontam a vállam, amit ő beleegyezésnek vett. – És mondd hát, te ölted meg Ubbát? – kérdezte.

– Én.

– Én is így hallottam. – Újra tüsszentett. – Ismered Edort?

– Ismerem. – Edor Odda ealdorman egyik hadvezéreként a defnasciri harcosok közé tartozott, mellettünk forgatta a kardját Cynuitnál.

– Edor elmondta nekem, mi történt – ment tovább Wulfhere –, de csak mert megbízik bennem. Az isten szerelmére, ne izegj-mozogj! – ezt már Æthelwoldnak címezte, aki az oltárterítő alatt kutakodott, nyilván valami odarejtett érték után.

Alfréd talán csak azért nem ölette meg az unokaöcsét, hogy helyette halálra untassa. Æthelwoldnak sosem szabadott harcolnia, még kevésbé nevet szereznie magának, ehelyett erővel megtanították a betűvetésre, amit szívből utált. Jobbára csak elpiszmogta az időt, vadászott, vedelt és lotyókhoz járt, miközben egyre inkább megkeseredett, amiért nem lehet ő a király.

– Csak egy kicsit maradj végre veszteg, fiú! – förmedt rá Wulfhere.

– Edor csak azért mondta el az igazat – méltatlankodtam –, mert megbízik benned? Azt hiszed, titokban lehet tartani, ami Cynuitban történt? Ezren is látták, hogy én öltem meg Ubbát!

– Mégis az ifjabbik Oddáé a dicsőség – vont vállat Wulfhere. – Az atyja súlyosan megsebesült, s ha meghal, az ifjabbik Odda lesz Wessex egyik leggazdagabb embere, akkor pedig több katonát és papot toboroz majd, mint amennyiről te valaha is álmodhatsz, ezért senki nem akarja őt megsérteni, hát nem érted? Úgy tesznek, mintha hinnének neki, hogy ezáltal elnyerjék a kegyeit. A király máris hisz neki, ők miért ne tennék? Odda hozta el Ubba Lothbrokson harci lobogóját és szekercéjét. Odda helyezte őket Alfréd lába elé, ő térdepelt le és dicsőítette az Urat, majd ő fogadta meg, hogy templomot és kolostort építtet Cynuitban. Te pedig mit tettél? Belovagoltál egy nyavalyás mise kellős közepére, és hadonásztál a kardoddal. Alfréd udvarában nem bölcs dolog ilyesmit tenni.

Megengedtem magamnak egy félmosolyt, mert igazat kellett adnom Wulfhere-nek. Alfréd olyannyira buzgó keresztény volt, hogy aki vinni akarta valamire, annak nem volt más dolga, mint hízelegni az ájtatosságának, és minden jó szerencsét Istennek tulajdonítani.

– Odda nyafka kis pöcs – lepett meg Wulfhere egy váratlan kitöréssel –, de már Alfréd kis pöcse, s ez ellen semmit sem tehetsz.

– De hát én öltem meg…

– Tudom, mit tettél! – vágott közbe Wulfhere. – Talán Alfréd is gyanítja, hogy igazat beszélsz, de úgy hiszi, mindezt Odda tette lehetővé. Úgy hiszi, te és Odda egyaránt megharcoltatok Ubbával. Talán még azzal sem törődik, ki ölte meg Ubbát, csak az érdekli, hogy halott. Ez jó hír, márpedig ezt a jó hírt Odda hozta meg neki, így most Odda seggéből ragyog még a nap is. Ezért, ha azt akarod, hogy a király testőrei fellógassanak a legelső fára, csak nyugodtan szíts vele viszályt. Megértetted?

– Igen.

Wulfhere felsóhajtott.

– Leofrictől tudom, hogy lehet értelmet verni a fejedbe, ha valaki elég kitartóan próbálkozik.

– Látni akarom Leofricet – kaptam az alkalmon.

– Nem fogod – válaszolt Wulfhere élesen. – Visszaküldték Hamtunba, ahová való. Te viszont nem mégy vissza. A flottát valaki másnak a gondjaira bízzák. Rád vezeklés vár.

Egy pillanatig azt hittem, rosszul hallok.

– Micsoda? – hördültem fel.

– Meg kell alázkodnod – szólalt meg most először Æthelwold. Elvigyorodott. Nem tartottam éppen a barátomnak, de eleget ittunk együtt, és úgy tűnt, kedvel engem. – Úgy öltözöl majd, mint egy asszony – tette hozzá Æthelwold –, térden csúszol, és megalázkodsz.

– És jobb lesz, ha mindjárt nekikezdesz – toldotta meg Wulfhere.

– Átkozott legyek, ha…

– Mindenhogyan átkozott leszel – vicsorgott rám Wulfhere, azzal kiragadta a fehér csomagot Æthelwold kezéből, és a lábamhoz hajította. Egy vezeklő köntöse volt, de én egy ujjal se nyúltam hozzá. – Az isten szerelmére, fiú – sóhajtott fel Wulfhere –, legyen egy kis eszed. Asszonyod és birtokod van itt, nem? Mi lesz, ha nem engedelmeskedsz a király szavának? Törvényen kívüli akarsz lenni? Apácazárdába küldenéd az asszonyod? Az egyháznak adnád a földedet?

Meredten néztem rá.

– Nem tettem mást, csak megöltem Ubbát, és elmondtam az igazat.

Wulfhere elgyötörten sóhajtott fel.

– Te northumbriai vagy, nem tudod, hogyan mennek itt a dolgok. Ez Wessex, itt Alfréd az úr, és bármit megtehetsz egyvalamit kivéve: az egyházat nem pisálhatod le. Te pedig éppen ezt tetted. Lepisáltad az egyházat, fiam, ezért most az is lepisál téged. – Elfintorodott, amint az eső egyre hangosabban dobolt a sátortetőn, azután összevonta a szemöldökét, és meredten nézte a sátor előtt terjengő tócsákat. Sokáig nem szólt, mielőtt újra felém fordult, s akkor különös tekintettel nézett rám. – Úgy gondolod, hogy ez számít bármit is?

Úgy gondoltam, mégis készületlenül ért a kérdés, a halk és megkeseredett hang, ezért nem tudtam, mit felelhetnék.

– Gondolod, hogy Ubba halála változtat bármin is? – kérdezte, én pedig megint úgy éreztem, mintha rosszul hallanék. – Ha Guthrum békét is köt velünk – ment tovább –, azt hiszed, győzhetünk? – Arca hirtelen eltorzult az indulattól. – Mennyi ideig lesz Alfréd a király? Mennyi ideje maradt, míg a dánok el nem söprik?

Ezúttal sem tudtam felelni. Láttam, hogy Æthelwold is élénken figyel. Vágyott arra, hogy király legyen, ám ehhez nélkülözte a támogatókat, és Wulfher-t szemlátomást azért nevezték ki gyámjának, nehogy bajt keverjen. Wulfhere szavai ugyanakkor azt jelezték, hogy a bajt így sem lehet távol tartani.

– Csak tedd meg, amit Alfréd akar – hangzott az ealdorman tanácsa –, utána pedig próbálj boldogulni valahogy. Ennél többet egyikünk se tehet. Ha Wessex elesik, mindnyájunknak meg kell találnia a módját a boldogulásnak, de addig is vedd fel ezt az istenverte göncöt, és legyen vége az egésznek.

– Mindketten felvesszük – jelentette ki Æthelwold, s amint felvette a földről a köntöst, láttam, hogy nem egy, de két rendet hozott magával.

– Te? – csattant fel Wulfhere. – Részeg vagy?

– A részegségért vezekelek. Vagyis részeg voltam, és most vezekelek. – Elvigyorodott, azután kapkodva bedugta fejét a köntösbe. – Uhtreddel együtt járulok az oltárhoz – hallatszott fojtott hangja a vászon mögül.

Wulfhere nem tudta megállítani, pedig ahogy én, úgy ő is tudta, hogy Æthelwold csak gúnyt űz a rítusból. Azt is tudta, hogy Æthelwold szívességet tesz nekem, bár amennyire én tudtam, nem tartozott nekem szívességgel. Mégis hálás voltam neki, amint felöltöttem azt a nyavalyás köntöst, és a király unokaöccsével az oldalamon elindultam, hogy megalázkodjam.

Az egész nem sokat jelentett Alfrédnak. Wessexben tucatnyi nemesnek parancsolt, de még a határon túl, Merciában is akadtak nagyurak és thegnek, akik, bár dán uralom alatt éltek, csupán az alkalmat várták, hogy Alfréd oldalán harcolhassanak Wessexért. Ezek a nagyurak mind-mind harcosokat hozhattak neki, lándzsák és kardok hadát vonultathatták Wessex zászlaja alá, míg én nem kínálhattam mást, csak Kígyóleheletet. Igaz, magam is úr voltam, csak épp távol Northumbriától, így nem hozhattam katonákat, és nem képviseltem a szemében semmiféle értéket. Akkoriban még nem értettem ezt. Idővel, ahogyan Wessex uralma tovaterjedt észak felé, megnőtt az értékem, ám akkoriban, 877-ben csak egy dühödt húszéves ifjonc voltam, aki nem lát túl önnön becsvágyán.

Akkor megtanultam megalázkodni. Még ma, egy emberöltővel később is emlékszem a vezeklés minden keserűségére. Miért kényszerített Alfréd erre? Kiharcoltam neki a diadalt, ő mégis meg akart szégyeníteni, s mindezt miért? Mert megzavartam az ájtatosságban? Részben ezért, de csak részben. Imádta az istenét, imádta az egyházát, és szenvedélyesen hitt abban, hogy Wessex túlélésének záloga az egyház iránti engedelmesség, ezért éppoly ádázul küzdött a papjaiért, mint a tulajdon országáért. Ahogy imádta a rendet is. Mindennek megtalálta a maga helyét, én azonban sehová sem illettem, és ő őszintén hitte: ha istenfélő embert farag belőlem, akkor majd én is beleférek az imádott rendjébe. Röviden szólva, rakoncátlan fiatal csikónak látott, akit alaposan meg kell ostorozni, mielőtt beeresztenék a fegyelmezett ménesbe.

Ezért adta rám azt a köntöst.

Æthelwold pedig bolondot csinált magából.

No nem rögtön. Eleinte megőriztük az áhítatot. Alfréd seregének minden embere eljött, hogy megnézzen minket, és a katonák két sorba álltak fel a szakadó esőben. A sorok egészen az oltárig kígyóztak, ahol a kifeszített ponyva alatt Alfréd és asszonya várakozott a püspök és falkányi papja társaságában.

– Térdre – mordult rám Wulfhere. – Térden csúszva kell odáig mennetek – közölte színtelen hangon –, egészen az oltárig. Ott megcsókoljátok a terítőt, aztán hasra vetitek magatokat.

– Azután?

– Azután elnyeritek Isten és a király bocsánatát – felelte. – Na rajta.

Így hát megtettem. Letérdepeltem, és végigkúsztam a sárban, a harcosok pedig némán meredtek rám mindaddig, amíg Æthelwold, aki mindeddig szorosan mellettem maradt, jajveszékelni nem kezdett. Égnek emelte a karját, a földre vetette magát, így kürtölte világgá, hogy vezekel, és bűnös, bűnös, bűnös! Az emberek eleinte zavartan nézték, azután kezdtek egyre jobban mulatni.

– Asszonyokkal háltam – kiáltozta Æthelwold –, méghozzá rossz asszonyokkal! Bocsáss meg nekem!

Alfréd dühödten nézte, de még ő sem tehetett semmit, ha egy ember bolondot akart csinálni magából Isten színe előtt. Még az is lehet, hogy őszintének gondolta Æthelwold bűnbánatát.

– Már nem is számolom, hány asszonnyal vétkeztem! – püfölte Æthelwold az öklével a sarat. – Ó, Istenem, de mikor odavagyok az asszonyok csecséért! Uram, imádom a csupaszra vetkőzött asszonyokat, ó, Uram, bocsáss meg nekem! – Egyre terjedt a nevetés, hiszen mindenki jól emlékezett rá, hogy mielőtt elragadta volna a buzgóság, Alfréd is bolondult a szoknyák után. – Segíts rajtam, ó, Istenem! – sikoltotta Æthelwold, miközben néhány méternyit előrébb araszolt. – Küldd el nekem az egyik angyalodat!

– Hogy azt is meghághasd? – kiáltott fel valaki a tömegben, mire kitört a nevetés.

Ælswith elsietett, mielőtt valamilyen illetlenséget hallana. A papok összesúgtak, ám Æthelwold bűnbánata, bármilyen különös formát is öltött, őszintének tetszett. Zokogott. Én tudtam, hogy valójában szégyentelenül röhög, mégis olyan fájdalmasan üvöltött, mint akinek a szíve is beleszakad a kínszenvedésbe.

– Elég legyen a csecsekből, Uram! – kiáltotta. – Soha többé csecseket! – Bolondot csinált magából, de hát azelőtt is bolondnak tartották, ugyan mit számított? – Tarts távol a csecsektől, ó, Uram! – kiáltotta, s ezúttal Alfréd távozott, tudván, hogy odaveszett az ünnepi áhítat. A papok zöme vele tartott, így Æthelwold és én már a néptelenné vált oltárhoz kúsztunk oda. Æthelwold itt fejére vonta a sárfoltos fehér köntöst, és ráborult az oltárra. – Gyűlölöm őt – mormolta halkan, és tudtam, hogy a nagybátyjára gondol. – Gyűlölöm – ismételte meg –, te pedig tartozol nekem egy szívességgel, Uhtred.

– Igen – bólintottam.

– Be is fogom hajtani – tette hozzá.

Az ifjabbik Odda nem távozott ugyan Alfréddal, de láthatóan összezavarodott. Megaláztatásom, amelyet előre élvezett, nevetséggé fajult, és ő nagyon is jól tudta, hogy a férfiak őt méregetik, és megkérdőjelezik őszinteségét, ezért közelebb lépett egy tagbaszakadt férfihoz, alighanem az egyik testőréhez. Az a férfi magas volt és öblös mellkasú, elsőként mégis az arca vonta magára a figyelmem: a bőrt mintha túl szorosra feszítették volna a koponyáján, így az arca képtelen volt más érzelmet kifejezni, csak a hamisítatlan gyűlöletet és a vadállati éhséget. Úgy áradt belőle az erőszakosság, mint nyirkos bűz egy elázott vérebből, és amikor felém fordította érzéketlen tekintetét, ösztönösen éreztem, hogy ez a fickó meg fog ölni, amint Odda megfelelőnek találja az alkalmat. Odda senki és semmi nem volt, csupán egy gazdag ember elkényeztetett kölyke, a rang azonban lehetőséget adott neki, hogy parancsoljon a született gyilkosoknak. Odda akkor megrántotta a tagbaszakadt férfi kabátujját, majd mindketten elfordultak, és távoztak.

Beocca atya bezzeg a feszület mellett maradt.

– Csókold meg – parancsolta –, azután feküdj hasra.

Én inkább felpattantam.

– Maga csókolja meg a seggem, atyám – förmedtem rá.

Fortyogott bennem az indulat, és Beocca rémülten hátrált előlem.

Mégis, megtettem, amit a királyom parancsolt. Bűnbánatot gyakoroltam.

A tagbaszakadt férfit ifjabbik Odda mellett Steapának hívták. Az emberei Steapa Snotornak, Fortélyos Steapának szólították.

– De csak a háta mögött – magyarázta Wulfhere, miközben leszaggattam magamról a köntöst, és felöltöttem a páncélingem.

– A háta mögött?

– Amúgy ostoba, akár egy vágómarha – bólintott Wulfhere. – Egy varangy ül az agya helyén. Oktalan, bár nem a harcban. Nem láttad Cynuitnál?

– Nem – feleltem kurtán.

– Akkor mi közöd neked Steapához? – érdeklődött Wulfhere.

– Semmi – feleltem.

Azért kérdeztem az ealdormant, kicsoda Odda testőre, hogy megtudhassam a férfi nevét, aki egy napon megpróbál majd megölni, maga a gyilkosság azonban nem tartozott Wulfhere-re.

Wulfhere tanakodott magában: szívesen firtatta volna a kérdést, végül mégis úgy döntött, hogy ennél jobb választ úgysem csikar ki belőlem.

– Ha majd eljönnek a dánok – mondta végül –, szívesen látlak az embereim közt.

Alfréd unokaöccse, Æthelwold a kezében tartotta két kardomat, és most elővonta Kígyóleheletet, majd áhítattal meredt a pengébe metszett szövevényes mintára.

– Ha eljönnek a dánok – fordult Wulfhere-hez –, nekem is engedned kell, hogy harcoljak.

– Azt se tudod, hogy kell.

– Akkor hát taníts. – Eltette Kígyóleheletet a hüvelyébe. – Wessexnek olyan királyra van szüksége, aki a harchoz is ért – tette hozzá –, nemcsak az imádsághoz.

– Vigyázz a nyelvedre, fickó – torkollta le Wulfhere –, mielőtt még kivágják a szádból. – Kiragadta a kardokat Æthelwold kezéből, és felém nyújtotta őket. – A dánok el fognak jönni, s ha így lesz, csatlakozz hozzám.

Bólintottam, de nem feleltem. Ha majd eljönnek a dánok, gondoltam, én az ő oldalukon fogok harcolni. Miután tízéves koromban fogságba vetettek, a dánok neveltek fel, s ahelyett, hogy megöltek volna, jól bántak velem. Megtanultam a nyelvüket, és addig imádtam az isteneiket, míg végül már azt sem tudtam, dán vagyok-e, vagy angol. Ha az idősebb Earl Ragnar életben marad, sosem hagyom el őket. Ragnar azonban meghalt, meggyilkolták egy álnok és tüzektől vöröslő éjszakán, én pedig délre, Wessexbe menekültem. Most azonban visszatérek. Amint a dánok elhagyják Exanceastert, csatlakozom az ifjabbik Ragnarhoz, már ha még életben van. Ifjabbik Ragnar hajója is ahhoz a flottához tartozott, amelyet a vihar ízzé-porrá zúzott. Tucatjával süllyedtek el a sárkányos hajók, de a maradék is csak Exanceasterig jutott, ahol a folyóparton, a városfal alatt égették fel őket. Nem tudtam, hogy Ragnar túlélte-e a hajóját. Reméltem, hogy él, imádkoztam érte, hogy megmeneküljön, hogy megkereshessem és felajánlhassam neki a kardomat, hogy őt támogassam a Wessexi Alfréd elleni harcban. Akkor egy napon talán én is vezeklőköntösbe öltöztethetem Alfrédot, és kényszeríthetem, hogy térden csússzon Thor oltárához. Ott pedig megölöm.

Ilyen gondolatok jártak a fejemben, míg Oxtonba lovagoltam. Mildrith ezt a birtokot hozta a házasságunkba, ezt a gyönyörű, békés helyet, bár annyi adóssággal, hogy több gondot okozott, mint örömet. A domboldalon elterülő birtokok kelet felé, az Uisc széles folyótorkolatára tekintettek, míg a ház felett sűrűn nőttek a tölgyek és kőrisek, s közöttük tiszta vizű, sebes patakok szabdalták át meg át a rozs-, búza- és árpamezőket. A ház – nem kúria, nem kastély – sárból, trágyából, tölgyfából és rozsszalmából tákolt füstös építmény volt, olyan hosszú és lapos, hogy csupán mohával és fűvel benőtt sírdombnak tetszett, középütt nagy lyukkal, hogy a füst eltávozhasson. A hozzá tartozó udvaron a disznók és csirkék akkora trágyadombok közt kapartak, mint maga a ház. Valaha Mildrith apja gazdálkodott itt menyétnél is alattomosabb intézője, Oswald segítségével, aki ezen az esős vasárnapon, amikor hazatértem a birtokra, csak még inkább megkeserítette az életem.

Tombolt bennem a düh, a sértődöttség, a bosszúvágy. Alfréd megalázott, Oswald tehát a lehető legrosszabb napot választotta arra, hogy levontasson egy nagy tölgyrönköt az erdőből. Épp a bosszú gyönyöreit latolgattam, és engedtem, hogy a lovam maga válasszon csapást a fák között, amikor megláttam a nyolc ökröt, amint a folyó felé vonszolták a hatalmas fatörzset. Három férfi ösztökélte a jószágokat, míg negyedik társuk, maga Oswald, a rönköt ülte meg, pattogó ostorral a kezében. Meglátott, és azonnal leugrott, majd egy pillanatig úgy tűnt, legszívesebben eliramodna az erdőben, de végül ráeszmélt, hogy úgysem menekülhet előlem, ezért csak állt, és tehetetlenül nézte, ahogyan odaügetek az óriási rönkhöz.

– Nagyuram! – köszöntött.

Szemlátomást meglepődött, hogy ott vagyok. Talán azt hitte, hogy odavesztem a többi kezessel együtt, és ez a meggyőződés vakmerővé tette.

A lovam nyugtalanul kapart az ökrök horpaszából kiserkenő vér bűze miatt, ezért tettem vele néhány lépést előre-hátra, amíg a nyakát paskolva sikerült megnyugtatnom. Azután mértem csak végig a tölgyfa rönköt, amely meglehetett vagy negyven láb hosszú, és olyan vastag volt, mint amilyen magas egy megtermett férfi.

– Szép szál – jegyeztem meg.

Oswald riadt pillantást vetett Mildrithre, aki húszlépésnyire lemaradt.

– Szép napot, úrnőm – hámozta le gyapjúsipkáját ritkás vörös hajáról.

– Inkább esős, mint szép, Oswald – felelte Mildrith.

Az intézőt még atyja nevezte ki, és ő ártatlanul megbízott feddhetetlenségében.

– Mint mondtam – emeltem fel a hangom –, szép szál fa. Hol vágták ki?

Oswald az övébe gyömöszölte sipkáját.

– A felső gerincen, nagyuram – felelte bizonytalan hangon.

– Az én birtokomon?

Vonakodott válaszolni. Nyilván kísértést érzett rá, hogy a szomszéd birtokot említse, hanem az ilyen hazugság könnyen lelepleződhetett, így inkább semmit sem felelt.

– Az én birtokomon? – kérdeztem újból.

– Igen, nagyuram – ismerte el.

– És hová igyekszel vele?

Hiába vonakodott, ezúttal is felelnie kellett.

– Wigulf malmához.

– Wigulf megveszi?

– Felhasogatja, nagyuram.

– Nem azt kérdeztem, mihez kezd vele, hanem hogy megvásárolja-e.

Mildrith kihallotta hangomból a nyerseséget, ezért megjegyezte, hogy atyja annak idején maga is szokott némi fát küldetni Wigulf malmához, én azonban csendre intettem.

– Megvásárolja? – faggattam Oswaldot.

– Fára van szükségünk, nagyuram, a javításokhoz – felelte az intéző –, és Wigulf azzal fizet, hogy felhasogatja a fát.

– Te pedig éppen vasárnap szállítasz neki? – Erre már nem tudott mit felelni. – Mondd csak – mentem tovább –, ha szükségünk van fára a javításokhoz, akkor miért nem hasítjuk fel magunknak a rönköt? Nincs tán elég emberünk? Vagy ékünk? Vagy sulykunk?

– Mindig is Wigulf csinálta – válaszolta Oswald fanyar hangon.

– Mindig? – emeltem fel a hangon, Oswald azonban hallgatott. – Wigulf ugye Exanmynsterben lakik? – találgattam.

Exanmynster, az Oxtonhoz legközelebb eső település úgy egymérföldnyire fekhetett.

– Igen, nagyuram – felelte Oswald.

– Ha tehát átlovagolok Exanmynsterbe, Wigulf elmondja majd nekem, hány ilyen rönköt szállítottál neki az elmúlt évben.

Néma csend támadt, csak az esővíz csepegett a levelekről, s olykor távoli madárdal hallatszott. Közelebb araszoltam a lovammal Oswaldhoz, aki úgy markolta meg az ostort, mintha felém akarná pattintani.

– Hányat? – emeltem fel a hangom.

Oswald nem felelt.

– Hányat?! – követeltem a választ.

– Férjuram – csitított Mildrith.

– Hallgass! – ripakodtam rá, míg Oswald tekintete ide-oda járt kettőnk között. – És mennyit fizet neked Wigulf? – firtattam. – Mennyit kapsz egy ilyen rönkért? Nyolc shillinget? Kilencet?

Az indulat, ami rávett, hogy oly meggondolatlanul cselekedjek a király miséjén, ezúttal is felülkerekedett rajtam. Oswald nyilvánvalóan lopta a fát, és pénzt kapott érte, tehát meg kellett volna vádolnom a tolvajlással, hogy a törvényszék eldöntse, bűnös-e vagy ártatlan, nekem azonban nem volt kedvem az efféle időhúzáshoz. Elővontam Kígyóleheletet, és előreugrattam a lovam. Mildrith sikoltva tiltakozott, de én ügyet se vetettem rá. Oswald eliramodott, ami nagy hiba volt, mert könnyűszerrel beértem, és csak egyszer kellett megvillantanom Kígyóleheletet, hogy felnyissam a koponyáját, majd lássam a belsejét és a szétömlő vért. Görcsösen rángott a levélágyon fekve, én pedig visszafordítottam a lovam, és a torkába döftem a pengét.

– Ez gyilkosság! – sikoltozta Mildrith.

– Igazságtétel – vicsorogtam rá. – Egész Wessexre ráférne. – Leköptem Oswald még mindig vonagló testét. – A gazember meglopott minket!

Mildrith megugratta lovát, és elvágtázott, nyomában a dajkával, aki a gyermekünket gondozta. Engedtem elmenni.

– Vigyétek a rönköt a házhoz – parancsoltam rá az ökröket ösztökélő szolgákra. – Ha túl nehéz hozzá, hogy felvigyétek a dombon, hasítsátok szét itt helyben, és a pallókat vigyétek.

Aznap este elmentem Oswald házába. Ötvenhárom shillinget találtam a padlóba temetve. Elvettem az ezüstöt, elkoboztam a konyhai edényeket, nyársakat és késeket, az öveket és egy szarvasbőr köpenyt, azután elűztem a földemről Oswald asszonyát és három gyermekét. Így tértem haza.

2.

Oswald meggyilkolása sem csillapította a haragom. Egy becstelen szolga megölése nem nyújtott vigaszt mindazért a szörnyű igazságtalanságért, amit el kellett szenvednem. Wessex egy időre biztonságban lehetett a dánoktól, mert én végeztem Ubba Lothbroksonnal, ám ezért jutalmul nem kaptam mást, csakis megaláztatást.

Szegény Mildrith. Békés teremtés volt, aki mindenkiről csupa jót gondolt, és most egy sértődött, zabolátlan harcos ágyában találta magát. Rettegett Alfréd haragjától, rémisztette az eshetőség, hogy az egyház szigorúan megbüntet a békétlenségemért, és aggódott amiatt, hogy Oswald rokonai wergildet követelnek majd tőlem. Meg is tehették. A wergild olyan vérdíj, amely minden férfi, asszony és gyermek után jár. Aki megöl egy másik embert, ki kell fizetnie a wergildet, másként ő maga is meghal, és nem kételltem, hogy Oswald családja az ifjabbik Oddához fordul majd, akit Defnascir ealdormanjévé neveztek ki, mióta az apja egy súlyos sérülés okán nem tölthette már be a tisztet. Odda nyilván megparancsolta az elöljárónak, hogy kutasson fel, és állítson a törvény elébe, de ez sem érdekelt. Vadkanra és szarvasra vadásztam, avagy komoran magam elé meredtem, és vártam az exanceasteri tárgyalások híreit. Arra számítottam, hogy Alfréd azt teszi, amit eddig mindig: békét köt a dánokkal, és szabadon ereszti őket, akkor pedig végre csatlakozhatok Ragnarhoz.

Amíg várakoztam, ráakadtam első csatlósomra. Rabszolga volt, és Exanmynsterben találkoztam vele egy szép tavaszi napon. Közeledtek a szénakaszálás és -szárítás mozgalmas napjai, minden épkézláb férfi munkát keresett, s mint ilyenkor lenni szokott, mutatványosok, mesemondók, gólyalábasok és zenészek keveredtek a tömegbe. Volt ott egy magas, fehér hajú ember is, barázdált, komor arccal, aki elvarázsolt bőrzacskókat árult, amelyek ezüstté változtatták a közönséges vasat. Meg is mutatta nekünk, hogyan teszi: én magam láttam, ahogyan két hitvány szöget tett a zacskójába, majd csillogó ezüstöt vett elő. Azt mondta, tegyünk egy ezüstfeszületet a zacskóba, majd aludjunk egy éjszakát úgy, hogy a nyakunkba kötjük, akkor működni fog a varázslat. Én három ezüstshillinget fizettem egy zacskóért, de az nem akart működni. Hónapokig kutattam a fickó után, de sosem leltem meg. Manapság is belebotlok olyan férfiakba és asszonyokba, akik varázserejű tarsolyokat vagy dobozokat árulnak – ma már megostoroztatom és elűzöm őket a földemről, de akkor még csak húszéves voltam, és hittem a szememnek. Az a fickó hatalmas tömeget vonzott, de annál is többen gyülekeztek a templomkapu előtt, ahol rendre kiáltások harsantak. Befurakodtam a lovammal a hátsó sorokba. A népek, akik tudták, hogy én öltem meg Oswaldot, lapos pillantásokat vetettek felém, ám gyilkossággal vádolni nem mert senki, amíg oldalamon viseltem Kígyóleheletet és Darázsfullánkot.

Fiatal férfi állt a templomkapu előtt. Derékig csupaszra vetkezett, mezítlábasan állt, a nyakában kötél, melynek másik végét a kapufélfához csomózták. Rövid, tompa karót szorongatott a kezében. Hosszú szőke haja volt, kéklő szeme és viharvert arca, vér borította az egész mellkasát, a hasát és a karját. Három férfi vigyázott rá, szintén szőkék és kék szeműek, akik furcsán beszélték az angolt.

– Gyertek, és küzdjetek meg a pogánnyal! Három pennyért láthatjátok vérezni! Gyertek, és küzdjetek!

– Ki ez? – mordultam rájuk.

– Egy dán, nagyuram, egy pogány dán. – A férfi levette kalapját, amíg velem beszélt, majd visszafordult a tömeghez. – Gyertek, és küzdjetek vele! Álljatok bosszút! Véreztessétek ki a dánt! Legyetek jó keresztények! Irtsátok a pogányt!

Mindhárom férfi fríz volt. Gyanítottam, hogy Alfréd seregében szolgáltak, de most, hogy harc helyett tárgyalások zajlottak, inkább megszöktek. A frízek a tenger túlsó partjáról jöttek, méghozzá mind ugyanazzal a nyomós okkal: csakis a pénzért. A három katona valami úton-módon szert tett erre a fiatal dánra, és hasznot akartak húzni belőle, ameddig csak lehetett – s ez eltarthatott egy ideig, a dán ugyanis értette a dolgát. Egy nagydarab fiatal angolszász férfi lefizette a három pennyt, és kapott egy kardot, amivel bőszen vagdalkozni is kezdett, a dán azonban hárított minden csapást, a faszilánkok csak úgy röpködtek a karóról, amikor pedig megfelelő alkalom kínálkozott, a dán olyan keményen csapott oda ellenfelének, hogy annak vér serkent a füléből. Az angolszász félig kábultan botorkált hátrébb, mire a dán beledöfött a gyomrába, s amíg a szász levegőért kapkodott, a karó már sziszegve a levegőbe is emelkedett. A csapás biztosan feltörte volna a szász koponyáját, akár a tojáshéjat, a frízek azonban megrántották a kötelet, így a dán hátratántorodott.

– Akadnak még itt ilyen hősök? – kiáltott fel az egyik fríz, míg az imbolygó angolszászt elvezették. – Harcra fel, ifjak! Mutassátok meg az erőtöket! Verjétek véresre a dánt!

– Majd én – feleltem. Leszálltam a nyeregből, és átfurakodtam a tömegen. Odalöktem lovam kantárját egy fiúnak, azután elővontam Kígyóleheletet. – Három penny? – kérdeztem a frízt.

– Nem, nagyuram – felelte egyikük.

– Miért nem?

– Nem akarjuk, hogy meghaljon.

– Dehogyisnem! – kiáltott valaki a tömegből.

Az Uisc völgyének lakói nem szívelhettek engem, de még kevésbé szívelték a dánokat, és alig várták, hogy végignézhessék, amint valaki levágja az egyiküket.

– Nem lehet mást, csak megsebezni, nagyuram – fogta könyörgőre a fríz –, és csak a mi kardunkat használhatja.

Felém tartotta a fegyvert. Vetettem rá egy pillantást, felmértem a fegyver csorba élét, és kiköptem.

– Biztos? – kérdeztem.

A fríz nem akart viszályt.

– De csak megsebezheti, nagyuram – ismételte.

A dán félresöpörte a haját az arcából, és áthatóan figyelt. Alacsonyan tartotta a karót. Felismertem nyugtalanságát, de nem láttam félelmet a szemében. Száz csatában is harcolhatott, mielőtt a frízek foglyul ejtették, csak épp nem gyakorlott katonák ellen, és ha másból nem is, két kardomból látnia kellett, hogy ezúttal igazi harcossal van dolga. A bőrét zúzódások, vérfoltok és hegek borították, s nyilván számított rá, hogy Kígyólehelet egy újabb sérüléssel gyarapítja, mégis elszánta magát a harcra.

– Mi a neved? – tudakoltam a dánok nyelvén.

Meglepetten hunyorgott.

– A nevedet, fiú! – fiúnak neveztem, noha alig néhány évvel lehetett fiatalabb nálam.

– Haesten – felelt.

– Haesten kicsoda?

– Haesten Storrison – árulta el atyja nevét.

– Harcolj, ne társalogj! – harsant egy hang a tömegből.

Vetettem egy szúrós pillantást a hangoskodóra, aki kapkodva félrefordította a tekintetét, azután villámgyorsan megpördültem, és széles mozdulattal meglendítettem Kígyóleheletet. Haesten ösztönösen hárított, és a penge úgy metszette át a karót, mintha korhadt lett volna. Haesten ott állt a csonkkal a kezében, míg fegyvere többi része a földön hevert.

– Öld meg! – rikoltotta valaki.

– Elégedjen meg a vérével, kérem, nagyuram! – könyörgött a fríz – Kérem! Ahhoz képest, hogy dán, elég rendes fickó. Csak sebezze meg, és mi fizetünk.

Arrébb rúgtam a földön heverő karót.

– Vedd fel – mordultam a dánra.

Nyugtalan pillantást vetett rám. Ha fel akarta venni a botot, meg kellett feszítenie a pányvát és lehajolnia, s abban a pillanatban védtelenné válik Kígyólehelet előtt. Szúrós, keserű tekintettel figyelt lenszőke haja alól, míg végül úgy döntött, hogy biztosan nem támadom hátba, amíg lehajol. A karóhoz lépett, ám amint előregörnyedt, néhány centivel arrébb rugdaltam.

– Vedd fel! – parancsoltam neki újból.

Még most is a karó csonkját szorongatta, s amint tett még egy lépést, nekifeszülve a kötélnek, hirtelen megpördült, és megpróbált a hasamba szúrni a bot törött végével. Fürgén mozgott, de én számítottam a mozdulatra, és bal kézzel megragadtam a csuklóját. Keményen megszorítottam, fájdalmat okozva neki.

– Vedd fel! – mondtam neki harmadszor is.

Ezúttal engedelmeskedett, lehajolt a karóért, s ezzel megfeszítette a pányvát, én pedig egyetlen csapással átvágtam a feszes kötelet. Haesten, aki addig küszködve görnyedt előre, arccal a földre zuhant, amint a kötél elpattant. A bal lábammal a hátára tapostam, és a gerincéhez érintettem Kígyólehelet hegyét.

– Alfréd megparancsolta – fordultam a frízekhez –, hogy minden dán foglyot vigyünk elébe.

A hármas értetlenül meredt rám, egyetlen szót sem szóltak. – Akkor hát miért nem vittétek ezt a férfit a király elébe? – követeltem a választ.

– Nem tudtuk, nagyuram – felelte az egyikük –, nekünk senki sem mondta. – Nem lepődtem meg, hisz Alfréd sosem adott ilyen parancsot.

– Azonnal elvisszük neki – biztosított róla az egyikük.

– Ne fáradjatok. – Levettem a lábam Haesten hátáról. – Kelj fel! – mordultam rá dánul. Odavetettem egy érmét a fiúnak, aki vigyázott a lovamra, azután felhúztam magam a nyeregbe, és Haesten felé nyújtottam a kezem. – Ülj fel mögém – utasítottam.

A frízek tiltakoztak, kivont karddal csörtettek felém, ezért elővontam hüvelyéből Darázsfullánkot, és odanyújtottam Haestennek, aki még most sem szállt fel a nyeregbe. Ekkor fordítottam csak a lovam a frízek felé, és mosolyodtam el.

– Engem ezek az emberek – mutattam végig Kígyólehelettel a tömegen – máris gyilkosnak tartanak. Én vagyok az is, aki a tengernél megütközött Ubba Lothbroksonnal, és végzett vele. Csak azért mondom ezt el, hogy kérkedhessetek vele, miután megöltétek Bebbanburgi Uhtredet.

Leeresztettem a pengét, hogy a hegye a legközelebbi férfira mutasson, ő pedig elhátrált előlem. A többiek, akik még ennyi kedvet sem éreztek a harchoz, vele tartottak. Haesten ekkor felhúzta magát mögém a nyeregbe, én pedig megsarkantyúztam a lovam, és a vonakodva szétnyíló tömegbe irányítottam.

Miután távolabb kerültünk, leszállítottam Haestent, és elvettem tőle Darázsfullánkot.

– Hogyan estél fogságba? – tudakoltam.

Elmondta, hogy Guthrum egyik hajóján érte a vihar. Miután a hajó elsüllyedt, valami roncsdarabba kapaszkodott, így sikerült fennmaradnia a vízen, míg a tenger partra nem mosta, és a frízek rá nem akadtak.

– Ketten voltunk, nagyuram – tette hozzá –, de a másik meghalt.

– Mostantól szabad ember vagy – közöltem vele.

– Szabad?

– Az én emberem – pontosítottam –, és az esküdért cserébe kardot adok neked.

– Miért? – akarta tudni.

– Mert a dánok egyszer megmentettek, és kedvelem őket.

Azért is akartam Haestent, mert emberekre volt szükségem. Nem bíztam az ifjabbik Oddában, és féltem Steapa Snotortól, Odda harcosától, ezért embereket akartam magam köré. Mildrith persze nem szívesen látott fegyverforgató dánokat a háznál. Szántóvetőket és parasztokat, fejőnőket és szolgákat akart, de én közöltem vele, hogy nagyúr vagyok, egy nagyúrnak pedig fegyveresek szolgálnak.

Csakugyan nagyúr vagyok, méghozzá northumbriai nagyúr. Bebbanburgi Uhtred vagyok. Őseim, akik egészen Woden istenig, a dán Odinig vezették vissza származásukat, valaha királyként uralkodtak Anglia északi felében, s ha tízesztendős koromban nagybátyám nem orozza el tőlem az örökségem, igazi northumbriai nagyúr lehettem volna, aki biztonságban él tengeri erősségében. A dánok ugyan elfoglalták Northumbriát, és Ricsig, a bábjuk uralkodott Eoferwicben, Bebbanburgba viszont egészen biztosan beletört volna a pengéjük. Ezért Ælfric nagybátyámat, aki immár Ælfric ealdormannek hívatta magát, hagyták békében uralkodni Bebbanburgban, ameddig nem próbált ártani nekik; én pedig gyakran álmodtam arról, hogy visszatérek Northumbriába, és a magaménak követelem, ami az enyém. Igen ám, de hogyan? Bebbanburg elfoglalásához egy hadsereg is kevés lenne, mellettem pedig nincs más, csak egy dán ifjonc, Haesten.

Northumbriában akadtak más ellenségeim is. Ott élt Kjartan nagyúr és a fia, Sven, aki miattam veszítette el a fél szeme világát, ezért ők boldogan végeztek volna velem, ahogyan nagybátyám is kétségkívül boldogan fizetett volna nekik ezért. Nem, Northumbriában nem volt jövőm, legalábbis akkor még nem. Mégis vissza akartam térni. A lelkem mélyén erre vágytam, és barátommal, ifjabbik Ragnarral akartam visszatérni, aki még élt, mert a hajója átvészelte a nagy vihart. Egy paptól hallottam ezt, aki tanúja volt az Exanceaster falai alatt folytatott tárgyalásoknak, és megesküdött rá, hogy a Guthrum kíséretében lévő dán urak között ott látta Earl Ragnart.

– Nagydarab férfi – mondta a pap –, és igen harsány.

A leírás önmagában meggyőzött arról, hogy Ragnar életben van, és örvendtem emiatt, mert tudtam, hogy Alfréd mellett nincsen jövőm, csakis őmellette. Miután a tárgyalások befejeződtek, és megköttetett a béke, a dánok biztosan elhagyják Exanceastert, én pedig felajánlom a kardom Ragnarnak, és hadat viselek Alfréd ellen, aki mindig is gyűlölt. Ahogyan én is őt.

Elmondtam Mildrithnek, hogy elhagyom Defnascirt, és megkeresem Ragnart. Elmondtam, hogy az ő harcosa leszek, vérbosszút állok Kjartanon, és vérbosszút állok a nagybátyámon is, Mildrith pedig egyre csak zokogott és zokogott.

Nem állhatom az asszonyok sírását. Mildrith megbántódott és összezavarodott, én meg dühöngtem, ezért úgy martuk egymást, akár a vadmacskák, az eső meg egyre csak szakadt, és én tehetetlenül tomboltam, mint a ketrecbe zárt állat. Hiába vártam, hogy Alfréd és Guthrum befejezze végre a tárgyalást – pedig mindenki tudta, hogy Alfréd végül útjára engedi Guthrumot, így amint Guthrum elhagyja Exanceastert, végre én is csatlakozhattam volna a dánokhoz. Az sem érdekelt, hogy Mildrith velem tart-e, vagy sem, amíg magammal vihettem a fiamat, aki az én nevemet viselte. Így hát nappal vadásztam, éjjel vedeltem és bosszúra szomjaztam, amikor egyik este arra tértem haza, hogy Willibald atya várakozik rám a házban.

Willibald jóravaló ember volt, káplánként szolgált Alfréd flottájában, amikor még én parancsoltam a tucatnyi hajónak. Elmondta, hogy Hamtun felé tart, de úgy gondolta, szívesen hallanék arról, hogy mint végződtek a tárgyalások Alfréd és Guthrum között.

– Béke van, nagyuram – mormolta ájtatosan –, a Teremtőnek legyen hála, béke van.

– A Teremtőnek legyen hála – visszhangozta Mildrith.

A vadkanvért tisztogattam a lándzsám hegyéről, és nem szóltam semmit. Arra gondoltam, Ragnar végre kiszabadul az ostromgyűrűből, és én csatlakozhatok hozzá.

– A békét tegnap pecsételték meg ünnepélyes esküvéssel – tudatta Willibald –, így végre nyugtunk lehet.

– A múlt évben is ünnepélyesen megesküdtek – emlékeztettem keserű hangon. Alfréd és Guthrum akkor Werhamben kötött békét, amit Guthrum rövid úton felrúgott, és meggyilkolta az őrizetére bízott kezeseket. Tizenkettőnkből tizenegyen odavesztek, egyedül én maradtam életben, s én is csak azért, mert Ragnar megoltalmazott. – Úgy hát most miben maradtak? – tudakoltam.

– A dánok átadják valamennyi lovukat – felelte Willibald –, és visszatérnek Merciába.

Helyes, gondoltam, akkor hát nekem is oda kell mennem. Ezt nem árultam el Willibaldnak, ehelyett acsarkodtam egy sort, amiért Alfréd csak úgy kiengedi az ellenséget a keze közül.

– Miért nem harcol ellenük? – tettem fel a kérdést.

– Mert túl számosan vannak, nagyuram. Mert mindkét oldalon túl sokan vesznének oda.

– Vesszenek csak oda az utolsó szálig.

– A békesség jobb, mint a civódás – jelentette ki Willibald.

– Ámen – vágta rá Mildrith.

Elkezdtem élezni a vadászlándzsát, hosszú mozdulatokkal húztam végig a pengén a fenőkövet. Úgy tűnt, Alfréd megint nevetségesen nagylelkű volt – végtére is Guthrum maradt az egyetlen valamire való dán hadvezér, aki reménytelenül csapdába esett. Alfréd helyében én nem tárgyalok semmiféle feltételekről, csak kitartok az ostrom mellett, míg csak meg nem töröm a dánok hatalmát Anglia déli felében. Ehelyett Guthrum szabadon távozhatott Exanceasterből.

– Ez Isten akarata – toldotta meg Willibald.

Ránéztem. Néhány évvel idősebb volt nálam, mégis mindig ifjabbnak tűnt. Őszinte, lelkes és kedélyes férfi volt, remek káplánja volt a tucatnyi hajónak, pedig folyton tengeribetegség kínozta, és a vér látványától is elsápadt.

– Isten kötötte volna a békét? – kérdeztem kétkedve.

– Ki támasztotta a vihart, amely elsüllyesztette Guthrum hajóit? – oktatott ki Willibald. – Ki játszotta a kezünkre Ubbát?

– Én – feleltem keserűen.

Elengedte a füle mellett a hencegést.

– Végre istenfélő királyunk van, nagyuram – folytatta lelkesen –, és Isten megjutalmazza azokat, akik híven szolgálják. Alfréd legyőzte a dánokat! Ezt ők is tudják! Guthrum is látja az égi oltalom jeleit! Máris érdeklődést mutat Krisztus Urunk iránt. – Én nem szóltam. – Királyunk hite szerint – folytatta a pap – Guthrum nincs messze attól, hogy meglássa Krisztus Urunk igaz világosságát. – Előrehajolt, és megérintette a térdem. – Böjtöltünk, nagyuram, imádkoztunk szakadatlan, és a király szerint a dánok közel állnak a megtéréshez, s akkor majd végleg beköszönt a béke.

Komolyan gondolta minden képtelen szavát, s mindez persze édes muzsika volt Mildrith füleinek. Jó keresztényként minden hitét Alfrédba vetette, és ha a király úgy vélte, Isten ajándékozta nekünk a győzelmet, hát ő is ezt a nótát fújta. Számomra mindez zagyva ostobaságnak tűnt, de nem szóltam, amint a szolgák árpasört, kenyeret, füstölt halat és sajtot hoztak.

– Keresztényi békét kötünk – rajzolta Willibald a kereszt jelét a kenyérre, mielőtt megszegte volna –, amit kezesekkel is megpecsételünk.

– Megint túszokat adunk Guthrum kezébe? – kövültem meg.

– Dehogy – kapta fel a fejét Willibald. – Éppen hogy ők adnak nekünk túszokat, köztük hat earlt!

Abbahagytam a lándzsa fenését, és Willibaldra néztem.

– Hat earlt?

– Köztük nagyuram jó barátját, Ragnart!

Ha Willibaldot elégedettséggel is töltötte el a hír, én annál inkább megdermedtem. Ha Ragnar nem csatlakozott a dánokhoz, én se csatlakozhattam őhozzá. Ragnar a barátom volt, ellenségei az én ellenségeim, de a védelme nélkül veszedelmesen ki lettem volna szolgáltatva Kjartannak és Svennek, apának és fiának, akik meggyilkolták Ragnar atyját, és engem is holtnak akartak látni. Tudtam, hogy Ragnar nélkül nem hagyhatom el Wessexet.

– Ragnar is a kezesek egyike? – kérdeztem. – Biztos ebben, atyám?

– Persze hogy az vagyok. Wulfhere ealdorman gondjaira bízták. Valamennyi túszt Wulfhere gondjaira bízták.

– Mennyi időre?

– Ameddig Alfréd óhajtja, vagy amíg Guthrum meg nem keresztelkedik. És Guthrum máris beleegyezett abba, hogy a papjaink beszélhetnek a dánokkal. – Willibald esengő pillantást vetett rám. – Istenbe kell vetnünk a hitünket. Időt kell adnunk az Úrnak, hogy a dánok szívébe férkőzzön. Immár Guthrum is jól ismeri a mi Urunk hatalmát!

Felálltam, és az ajtóhoz léptem, félrevontam a bőrfüggönyt, és végighordoztam a tekintetem az Uisc széles torkolatán. Elszorult a torkom. Gyűlöltem Alfrédot, és nem akartam Wessexben maradni, mégis úgy tűnt, hogy ez lesz a végzetem.

– És én mihez kezdjek? – sóhajtottam fel.

– A király megbocsát nagyuramnak – felelte Willibald idegesen.

– Megbocsát? – Felé fordultam. – Mégis mit hisz a király, mi történt Cynuitnál? Atyám ott volt. Mit mondott neki?

– Elmondtam mindent.

– És?

– Tudja, hogy nagyuram bátor harcos – felelte kényszeredetten Willibald –, és hogy a kardja Wessexet szolgálja. Újra fogadni fogja nagyuramat, ebben biztos vagyok, méghozzá kész örömmel. Járjon templomba, rója le az adósságát, és mutassa meg, hogy Wessex számíthat nagyuramra.

– Csakhogy én nem vagyok nyugati szász! – csattantam fel. – Northumbriai vagyok!

Épp ebből adódott a gond. Kívülállónak tekintettek, még az angolt is másként beszéltem. Wessex lakóit családi kötelékek fűzték egymáshoz, míg én a távoli északról jöttem. Az emberek pogánynak tartottak, Oswald halála miatt gyilkosnak neveztek, és ha kilovagoltam a birtokra, sokan még keresztet is vetettek, hátha így távol tarthatják a belőlem sugárzó gonoszt. Uhtredærwének hívtak, ami annyit tesz, Elátkozott Uhtred. Bár engem ez cseppet sem zavart, annál inkább zavarta Mildritht, aki mindenkit biztosított arról, hogy keresztény vagyok, pedig hát hazudott, és a boldogtalanságunk megmérgezte az egész nyarat. Ő a lelkemért imádkozott, én a szabadságot áhítottam, amikor pedig azért könyörgött, hogy menjek vele az exanmynsteri templomba, én rámordultam, hogy az életben nem teszem be a lábam egyetlen templomba se. Sírva fakadt, amikor ilyeneket mondtam neki, a könnyei pedig elűztek otthonról. Inkább egész nap vadásztam, és az üldözés során olykor lejutottam a vízpartra is, ahol sokáig elnéztem a Heahengelt.

Gazdátlanul, elhagyatottan hevert a lucskos parton, a hullámok rendre megemelték, majd unottan visszadobták. Valaha Alfréd flottájához tartozott, egyike volt a tizenkét nagy hajónak, amelyet azért építettünk, hogy megtámadjuk a Wessex partjait feldúló dán hajókat. Leofric és én Hamtunból hoztuk fel a Heahengelt, hogy üldözőbe vegye Guthrum flottáját, túlélte még a nagy vihart is, amely oly sok dán hajót küldött a hullámsírba, most mégis itt hevert a parton, árbocát vesztve és vitorla nélkül, lassan korhadozva és elfeledve.

Arkangyal. Ezt jelentette a Heahengel. Alfréd keresztelte el így, de én mindig gyűlöltem a nevét. Egy hajónak büszke nevet kell adni, nem valami oltáriszentségét, fenevadnak kell ágaskodnia az orrán, magasan és hetykén – egy sárkányfőnek, hogy kihívja maga ellen a tengert, vagy egy vicsorgó farkasnak, hogy félelmet ültessen az ellenség szívébe. Néha felkapaszkodtam a Heahengel fedélzetére, és láttam, hogy a falusiak lefosztották róla a felső palánkokat, a gyomrában víz lötyögött, de még emlékeztem a tengeren töltött dicső napokra, amikor csípős szél fütyült a feszülő kötelek közt, és mi hatalmas robajjal ütköztünk neki a dán hajóknak.

Akárcsak engem, a Heahengelt is hagyták itt megrohadni. Sokszor ábrándoztam arról, hogy majd megjavítom, új kötélzetet és vitorlát szerzek, embereket toborzok, és kiviszem karcsú építményt a tengerre. Mindenhol másutt jobban éreztem volna magam, mint ahol akkor voltam, de valahányszor kimondtam ezt, Mildrith zokogni kezdett.

– Nem kényszeríthetsz rá, hogy a dánok között éljek!

– Miért nem? Én is megtettem.

– Azok pogányok! Az én fiamból nem lesz pogány!

– Ő az én fiam is – emlékeztettem –, és azokat az isteneket fogja imádni, akiket én.

Ekkor újabb könnyekben tört ki, én pedig kiviharzottam a házból, magamhoz vettem a kopókat, és felvonultam az erdőbe. Ott eltűnődhettem azon, hogy miért keseredik meg a szerelem ugyanúgy, mint a tej. Cynuit után másra se vágytam, csak hogy láthassam Mildritht, most mégsem tudtam elviselni a nyomorúságát és az ájtatosságát, ahogyan ő sem állhatta az indulatosságomat. Nem várt tőlem egyebet, csak hogy műveljem a birtokom, gondoskodjam a jószágról, és megfizessem az adósságot, amit ő hozott a házasságunkba. Az adósság egy ígéretből eredt, amelyet még Mildrith atyja tett, ennek értelmében az egyházé lett a földből származó minden haszon fele. A kötelem örök időkre szólt, és az örökösökre is vonatkozott. A dán betörések és a rossz termések tönkretették Mildrith atyját, az egyház azonban, amely éppoly kíméletlen, mint a mérges viperák, így is ragaszkodott a jussához, ha pedig nem tudtuk megfizetni, azzal fenyegetett, hogy a szerzetesei foglalják el birtokainkat. Valahányszor Exanceasterbe mentem, magamon éreztem a papok és szerzetesek tekintetét, amint várható meggazdagodásukat latolgatják. Exanceaster újra angol kézre került, miután Guthrum átadta a kezeseit, és visszavonult északra, így némi békesség köszöntött Wessexre. A megyék köznépéből toborzott sereget, a fyrdet feloszlatták, katonáit visszaküldték a földekre. Minden templomban zsoltárokat zengtek Isten dicsőségére, Alfréd pedig, hálából a diadalért, bőkezűen megajándékozott minden kolostort és apácazárdát. Ifjabbik Odda, akit immár Wessex bajnokaként ünnepeltek, megkapott minden földbirtokot a cynuiti harcmező körül, ő pedig megparancsolta, hogy templom építtessék azon a helyen. Azt beszélték, ama templomban még az oltárt is aranyból öntik, hogy így hálálják meg az Úrnak, amiért élni engedte Wessexet.

De Wessex vajon meddig élhet így tovább? Guthrum életben volt, én pedig nem osztoztam a keresztények meggyőződésében, hogy Isten békességet küldött Wessexre. Ezzel nem lehettem egyedül, mert amikor nyár közepén Alfréd visszatért Exanceasterbe, azonnal összehívta a witant, a királyság nagyurainak és főpapjainak tanácsát, ahová Wiltunsciri Wulfhere is meghívást kapott. Amikor egyik este belovagoltam a városba, azt hallottam, az ealdorman és követői a keleti kapu melletti fogadóban, a Hattyúban szálltak meg. Őket nem találtam ott, Alfréd unokaöccse, Æthelwold azonban mindent elkövetett azért, hogy egymagában is csontszárazra igya a fogadó hordóit.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy az a fattyú téged is meghívott a witanba? – üdvözölt keserű hangon. A „fattyú” alatt Alfrédot értette, aki elragadta tőle a koronát.

– Nem – feleltem –, Wulfhere-t jöttem meglátogatni.

– Az ealdorman a templomba ment – közölte Æthelwold –, váljék egészségére. – Elvigyorodott, és a szemközti pad felé intett. – Ülj le, és igyál. Idd csak le magad. Azután kerítünk két szolgálatkész lányt. Hármat is, ha úgy akarod. Vagy legyen inkább négy?

– Elfelejted, hogy házas vagyok – emlékeztettem.

– Az még soha nem tartott vissza senkit.

Leültem, és az egyik csapos sört hozott elém.

– Te benne vagy a witanban? – kérdeztem Æthelwoldot.

– Mégis, mit gondolsz? Hogy az a fattyú majd kikéri a tanácsomat? „Felséges uram – mondanám neki –, miért nem ugrasz le egy jó magas szikláról, és fohászkodsz azért, hogy az úristen szárnyakat adjon?” – Felém tolt egy tál malacsültet. – Azért vagyok itt, hogy rajtam tarthassa a szemét. Biztos akar lenni benne, hogy nem forralok összeesküvést.

– És forralsz?

– Még szép – vigyorodott el. – Nem akarsz csatlakozni? Amúgy is tartozol egy szívességgel.

– Azt akarod, hogy a kardommal téged szolgáljalak?

– Igen – felelte halálos komolyan.

– Szóval vagyunk mi ketten – bólintottam – egész Wessex ellen. Ki tart még velünk?

Elgondolkodva ráncolta a homlokát, de hirtelen egy név sem jutott az eszébe. Ahogy az asztalra meredt, hirtelen megsajnáltam. Én mindig is kedveltem Æthelwoldot, bár amilyen tudatlan és felelőtlen volt, senki sem bízott benne. Úgy gondoltam, Alfréd helyesen ítélte meg a helyzetét. Életben hagyta, hogy addig vedeljen és koslasson a szoknyák után, míg végül senki nem veszi már komolyan.

– Tudod, mit kellene tennem? – mordult fel. – Csatlakozni Guthrumhoz!

– Akkor miért nem teszed?

Felnézett rám, de nem tudott mit felelni. Talán tudta is a választ, hogy Guthrum tárt karokkal fogadná, jó hasznát venné, azután pedig megöletné. Talán még ez is vonzóbb kilátásnak tűnt, mint a jelenlegi élete. Végül vállat vont, és hátradőlt, félresöpörve a haját az arcából. Megdöbbentően jóvágású fiatal férfi volt, már csak ezért is úgy vonzódtak hozzá a lányok, mint papok az aranyhoz.

– Wulfhere úgy gondolja – folytatta kapatos hangon –, hogy Guthrum visszatér, és végez mindnyájunkkal.

– Meglehet – bólintottam komoran.

– Ha pedig a bácsikám meghal – ment tovább, azzal sem bajlódva, hogy legalább halkabbra fogja a mondandóját –, Edward még túl ifjú lesz ahhoz, hogy kövesse.

– Nagy igazság.

– Akkor jön majd el az én időm! – mosolyodott el.

– Vagy Guthrum ideje.

– Igyál csak, barátom – biztatott –, ha már mindnyájan nyakig ülünk a ganéban. – Elvigyorodott, s egy pillanatra megvillant a régi vonzereje. – Ha nem akarsz az oldalamon harcolni – ráncolta össze a szemöldökét –, miként fogod viszonozni a szívességem?

– Te hogyan szeretnéd?

– Megölhetnéd Hewald apátot. Csak szép lassan. Hadd szenvedjen.

– Azt megtehetem. – Hewald, Winburnan apátja híres volt arról, milyen kemény kézzel bánik a gondjaira bízott fiúkkal, akiket olvasni tanít.

– Másrészről – folytatta Æthelwold –, legszívesebben a saját kezemmel ölném meg azt mocskot, úgyhogy inkább ne bajlódj vele. Majd kitalálunk valami mást, amivel felingerelhetjük a bácsikámat. Ugye te sem kedveled?

– Nem.

– Akkor kifőzünk ellene valamit. Uramisten! – ez utóbbi annak szólt, hogy a fogadó ajtaja előtt hirtelen felharsant Wulfhere hangja. – Biztos rám dühös.

– Miért?

– Az egyik fejőlány teherbe esett. Azt hiszem, maga Wulfhere akarta így intézni, csak nincs akkora tehetsége a köpüléshez. – Kapkodva kiitta a sörét. – A Három Harangba megyek. Velem tartasz?

– Beszélnem kell Wulfhere-rel.

Æthelwold a hátsó ajtón osont ki, amint az ealdorman belépett az elülsőn. Wulfhere-t tucatnyi thegn kísérte, de ő engem látva átvágott a termen.

– Újból felszentelték a püspök templomát – mennydörögte. – Hosszú, hosszú órákon át! Mást se tettek, csak kántáltak és zsolozsmáztak, meg az Urat dicsőítették, amiért nagy kegyességében elűzte a dánokat! – Nehézkesen leült. – Találkoztál Æthelwolddal?

– Igen.

– Azt akarta, hogy támogasd a felkelését?

– Igen.

– Istenverte bolond. Szóval, mit is keresel itt? Fel akarod ajánlani nekem a kardodat? – Arra utalt, hogy esküdjek neki hűséget, és legyek a harcosa.

– Találkozni akarok az egyik kezessel – feleltem –, s ehhez kérem az engedélyedet.

– Kezesek! – Csettintett, hogy sört rendeljen magának. – Istenverte túszok. Új házat kellett építenem, hogy tudjam hova vinni őket. És ki fizet ezért?

– Te magad.

– Még szép, hogy én. Nekem kell gondoskodnom az ellátásukról is. Én etessem a dánokat? Én őriztessem őket? Adjak fedelet a fejük fölé? Ad ezért Alfréd egy nyomorult pennyt is?

– Mondd azt, hogy kolostort építesz – javasoltam.

Úgy meredt rám, mintha elment volna az eszem, azután felismerte a tréfát, és hahotázva nevetett.

– Igaz, akkor kész örömmel fizetne, mi? Hallottál a kolostorról, amelyik Cynuitnál épül?

– Azt hallom, aranyból lesz még az oltár is.

Újra felnevetett.

– Úgy mondják. Nem mintha elhinném, de ettől még mondják. – Elnézte, ahogyan az egyik fiatal fogadóslány keresztülvág a termen. – Nem az én engedélyem kell ahhoz, hogy találkozhass a túszokkal – csóválta a fejét –, hanem Alfrédé, de ő nem fogja megadni.

– Miért Alfrédé? – kérdeztem.

– Ők nem egyszerű kezesek – felelte –, hanem foglyok. Be kell zárnom őket, és éjjel-nappal rajtuk tartanom a szemem. Alfréd parancsa. Talán elhiszi, hogy az Úr ajándékozott meg minket a békével, de azért gondoskodott róla, hogy magas rangú túszaink legyenek. Hat earl! Tudod te, hány csatlósuk van azoknak? Hány asszonyuk? Hány éhes szájat kell betömnöm?

– Ha elmegyek Wiltunscirbe, találkozhatok Ragnar nagyúrral? – tettem fel a kérdést.

Wulfhere hitetlenkedve nézett rám.

– Melyikkel? Amelyik folyton hangoskodik? Azt külön kedvelem. Nem, fiam, nem találkozhatsz velük, mert senki se láthatja őket, leszámítva egy istenverte papot, aki beszéli a nyelvüket. Alfréd küldte, így próbálja megtéríteni őket, és ha az engedélyem nélkül odamész, Alfréd is tudni fog róla, azután meg tőlem kér magyarázatot. Senki sem találkozhat a szerencsétlen fattyaival. – Elhallgatott, amíg kikapart egy tetvet a gallérja alól. – A papot is nekem kell etetnem, Alfréd azért se fizet. Nem fizet még azért se, hogy ezt a haszontalan Æthelwoldot tartom!

– Amikor én voltam túsz Werhamben – hajoltam közelebb hozzá –, Ragnar nagyúr megmentette az életem. Guthrum megölte a többieket, de Ragnar megóvott engem. Azt mondta, őt is meg kell ölniük, ha velem végezni akarnak.

– Nem olyannak tűnik, mint akit egyszerű lenne megölni – csóválta a fejét Wulfhere –, pedig ha Guthrum rátámad Wessexre, pontosan ezt kell tennünk. Sokukat meg kell ölnünk. Talán csak az asszonyokat nem. – Komoran nézett ki a fogadó udvarára, ahol a férfiak egy csoportja a holdfénynél kockázott. – Márpedig Guthrum támadni fog – tette hozzá fojtott hangon.

– Én nem ezt hallottam.

Gyanakodva mért végig.

– Akkor hát mit hallottál, ifjú barátom?

– Hogy Isten békét küldött nekünk.

Wulfhere gúnyosan felnevetett.

– Guthrum Gleawecestre-ben van – árulta el –, alig félnapnyi járásra a határtól. Azt mondják, minden nappal egyre több dán hajó érkezik. Ott vannak Lundene-ben, ott vannak a Humberen, ott vannak a Gewæscben. – Megvetően felhördült. – Még több ember, még több hajó, Alfréd meg templomokat építtet! Azután itt van ez a fickó, Svein.

– Svein?

– Írországból hozza át a hajóit. A nyavalyás még Walesben van, de nem marad ott sokáig, igaz-e? Eljön Wessexbe. És azt mondják, még több dán csatlakozik hozzá Írországból. – Komoran tűnődött a rossz híreken. Nem tudtam, mit gondoljak, hiszen mindig is terjengtek efféle szóbeszédek, Wulfhere azonban láthatóan hitelt adott nekik. – Gleawecestre-be kellene vonulnunk, hogy levágjuk őket, mielőtt ők vágnak le bennünket, csak hát a mi királyságunkon a papok uralkodnak.

Igazat kellett adnom Wulfhere-nek, még ha szemlátomást nem is igyekezett megkönnyíteni a dolgomat, hogy találkozhassak Ragnarral.

– Átadnál egy üzenetet Ragnarnak? – kérdeztem jobb híján.

– Hogyan? Nem beszélek dánul. Megkérhetném a papot, de ő biztosan továbbadná Alfrédnak.

– Nincs Ragnar mellett egy asszony is? – tudakoltam.

– Mind mellett van.

– Vékony lány – tettem hozzá –, fekete hajú. Az arca akár egy sólyomé.

Elgondolkodva bólintott.

– Nagyon úgy tűnik. Kutyája is van, igaz?

– Van egy kutyája – bólintottam –, akit Nihtgengának hívnak.

Vállat vont, mint akit a legkevésbé sem érdekel a kutya neve, ám ekkor hirtelen tudatosult benne a név jelentősége.

– Angol neve van? – vonta fel a szemöldökét. – Egy dán lány Lidércnek nevezi a kutyáját?

– Nem dán – feleltem. – A neve Brida, és nagyon is angolszász.

Meredten nézett rám, azután elnevette magát.

– Az agyafúrt kis lotyója. Kihallgat bennünket, igaz?

Brida csakugyan agyafúrt lány volt, egyben a legelső szeretőm – kelet-angliai lány, akit Ragnar atyja nevelt fel, és aki most Ragnar ágyában aludt.

– Beszélj vele – kértem –, add át neki az üdvözletem, és mondd meg, hogy ha háborúra kerül a sor… – elhallgattam, mert nem tudtam, mit mondhatnék.

Nem lett volna értelme fogadkozni, hogy mindent elkövetek Ragnar megmentéséért, hiszen ha kitör a harc, a túszokat lemészárolják, még mielőtt valahogy a közelükbe kerülhetnék.

– Ha háborúra kerül a sor?… – noszogatott Wulfhere.

– Ha háborúra kerül a sor… – sóhajtottam fel, majd elismételtem, amit tőle hallottam a vezeklésem előtt –, mindnyájan megpróbálunk boldogulni valahogy.

Wulfhere hosszú ideig némán meredt rám, és a hallgatásából kiolvastam, hogy bár a Ragnarnak szóló üzenetet nem sikerült megfogalmaznom, Wulfhere nagyon is érti, mit akarok üzenni. Belekortyolt a sörébe.

– Szóval a kis lotyó beszél angolul, he?

– Ha egyszer angolszász.

Ahogy én is az voltam, mégis gyűlöltem Alfrédot, és csatlakozni akartam Ragnarhoz, amint lehetőségem nyílik rá, gondoljon Mildrith bármit is. Hanem a föld mélyén a nagy kígyó nyűvi az élet fája, az Yggdrasil gyökereit, s a fa gyökereinél ül három vénasszony. Ők szövik a sorsunk fonalát. Ha úgy tetszik, hihetünk a szabad választásban, mégis minden a vénasszonyokon múlik. Ők alakítják az életünket, és a végzet minden. A dánok jól tudják ezt, de még a keresztények is. Wyrd bið ful aræd, mondjuk mi, angolszászok – a végzet megkerülhetetlen; és a vénasszonyok az én sorsomat rég eldöntötték, mert egy héttel a witan tanácskozása után,  amikor Exanceasterre újra béke telepedett, értem küldtek egy hajót.

Először egy rabszolga érkezett rohanvást az oxtoni földekről, mondván, hogy egy dán hajó halad felfelé az Uisc torkolatában, én pedig magamra rántottam a csizmám, és sebtében felvettem a páncélingem, magamhoz vettem a kardomat, felnyergeltettem a lovam, és levágtattam a partra, ahol Heahengel korhadozott.

S ott, túl a hosszan elnyúló homokpadon, amely megoltalmazza az Uiscet a tenger hullámaitól, egy másik hajó közeledett. Vitorláját felvonták, a vizet szelő evezők úgy emelkedtek és süllyedtek, akár egy madár szárnyai, a hosszú hajótest farvize ezüstösen habzott a lenyugvó nap alatt. A hajó orrában, mely hetykén magasodott, egy férfi állt teljes vértezetben, sisakban és lándzsával. Mögöttem, a fövenyen túli néhány nyomorúságos halászkunyhóból rémülten menekültek a falusiak a hegyek felé, és magukkal vitték kevéske tulajdonukat, amit nagy hirtelenjében össze tudak kapni. Odakiáltottam az egyiküknek.

– Ezek nem dánok!

– Nagyuram?

– Ez egy nyugati szász hajó! – kiáltoztam, de nem hittek nekem, csak terelték tovább felfelé a jószágaikat. Évek óta mást se csináltak. Megláttak egy hajót, és máris fejvesztve rohantak, hisz a hajók dánokat hoztak, a dánok meg halált, csakhogy ennek a hajónak az orrán nem pompázott se sárkányfő, se vicsorgó farkas. Jól ismertem ezt a hajót. Az Eftwyrd volt az, a legtalálóbb nevű Alfréd valamennyi hajója közül, amelyek egyébként olyan neveket viseltek, mint