Editio Plurilingua
Budapest, 2020

MAGYARISZTÁN, HEPPISZTÁN

© Serdián Miklós György
© EPL | BUD | HU | EU

ISBN 978-615-5461-33-0 | EPUB

epl.bud.hu.eu@gmail.com

Tartalom

Ibrahim Ibrahimovics
A kalauz jós
Türkménbasi
Art Market Mohambé
Kovászos uborka és klezmer
Negyvenkilenc
Isten mindig megbocsát
Spájer
Házmesterország
Vattababa
Szivarüzlet Piacplaccon
Hagymaszagú képeslap
Svarc
Goldziher és Goldberg
Ben Aladár Móric
Arany Miki-emlékév
Vissza Ázsiába
A vipisták és a graffiti

Ibrahim Ibrahimovics

Ibrahim Ibrahimovics nyugágyakat adott bérbe a Keleti Parton, a Nagy Pocsolya másik oldalán.

Minden van, mondta sejtelmes mosollyal.

Mivel a vállalkozását nem támogatta a kutya se, a kereslet szabta meg a kínálatot. Ez itt most valóban egy szép történet lesz. Csak jót mondunk. A kilátástalanság, a nyomor és a pökhendi kis pöcsök szócséplése nem érdekel senkit. Úgy csillog-villog minden, mint Bollywoodban, az álomgyárban, Made in India. Az Ezeregy éjszaka meséit is mi találtuk ki. Lúzerisztánról is csak jót mondunk, vagy semmit, folytatta kisimult arccal.

Ibrahim Ibrahimovicsnak nem az volt a dolga, hogy gondterhelt legyen. Sütött a nap. Reggeltől estig nézte a tengert, és még pénzt is keresett vele. A homok jót tett a talpának, az árnyék lehűtötte a vágyait.

Kértem tőle egy kávét, hogy egy időre elmenjen.

*

Elnéztem keletre a víz felett, és máris a Nagy Magyar Állatkertben ültem, a kellemes kilátástalanságban. Rendeltem egy Desperados-t, egy Reményvesztetteket, aminek a helyiek szerint itt volt a világpremierje. Az új francia sört nemrég találták ki a szürke eminenciások világszolgái. Innen Pestországból már könnyű volt elfelejteni a Tisza-holtágat, ahol őserdő nőtt a víz alatt, mert a természetvédelmisek nem engedélyezték a meder kotrását.

Jó nekik, már alulról szagolják a kaktuszt, mondta Kusián.

Kiknek?, kérdeztem.

A menekülteknek délről, válaszolta.

Mi abban a jó, ha szomjan haltak a sivatagban? Talán a hiénáknak akartak örömet szerezni? Vagy a keselyűk belébe szánják a testüket az utolsó leheletükkel együtt?, kérdeztem tovább, de erre már nem válaszolt.

*

Megérkezett Ibrahim Ibrahimovics a kávéval. Tánclépésekkel közeledett, és mennyei nyugalom ült a piros baseballsapkája alatt, de fél szemmel a homokban vonuló, átlátszó anyagba tekert női testet nézte.

A Keleti Part csak a kívülállóknak tűnt unalmasnak, most éppen egy ősz hajú ember gurult le a kerekesszékében a parkolóba. Kiterítette maga elé az otthonról hozott trikóit. Nem sietett sehová. Várta, hogy megszáradjanak.

A nap mindenkire egyformán sütött. A felhők és a hullámok soha nem voltak egyformák.

A kalauz jós

Emlékszel a kalauzra?, kérdezte Ibrahim Ibrahimovics.

Ő volt az, akinek az emlékére a Fondue bárban ittunk?, kérdeztem vissza a megszokott formában, mert Pestország egyik részén ez volt a divat.

Róla beszélek.

A 49-es villamoson, aminek az ajtaja még vasráccsal záródott, csuklóból megjósolta, hogy Reichet fel fogják akasztatni, válaszolta. A kis kopasz gazemberre gondolt, aki szép kis időt töltött el egy déli börtönben, de nem eleget ahhoz, hogy a bosszúállás ördöge elfelejtse. Reichet addig ütötték-verték a jó elvtársak, amíg elhitte nekik, hogy csak viccelnek. Beismert mindent. Még azt is bevallotta, amit nem kellett volna, mert bízott a párt szavában.

Majdcsak lesz valahogy. Eddig is a kib... kom... pártért éltem, mondogatta magában.

Most is sikerülni fog, biztatta K. János, a koponya, aki, mint minden jó elvtárs, ki-be járt a börtönökbe. Hol lakóként, hol látogatóban. Hajad szála se görbül. Csak azt kell mondanod, nem árulod el a népet, a pártot és a vezért. Vágj hozzá ájtatos képet, mondta rezzenéstelen arccal.

Reich a bíróság előtt felmondta a leckét. A műhiba az életébe került.

Azt csak nem lehetett felróni neki, hogy a testvére pártszolgálatos volt. Mást kellett kitalálni, mondta ki a végszót Kusián.

Újra ittunk a látó kalauzra és a rózsaszín jövőképre, mert ez állt a meghívón. Dühöngött bennünk a remény, hogy nem vergődünk tovább a béka segge alatt. Magyarok leszünk, szabadok leszünk, sok pénzünk lesz, ihaj-csuhaj, nem dolgozunk, nem tanulunk, nem kell nekünk education. Ittunk. Ki többet, ki kevesebbet töltött magába, de ettől nem lett jobb. A társaság szétszéledt. Beköszöntött a pacalarcúak kora.

What next? What’s going on?, kérdeztem Kusiánt.

Detto, ugyanaz. Szarajevó az első felvonás, a másodikat hazai terepen játsszák. Aztán kezdődik minden elölről, mondta.

Nem volt nehéz megfejteni a képletet: az oroszok Budimpestát lőtték szét, az ortodox atyafiaik fél Boszniát. Közös balkáni sors, gondoltam, és megdobbant a szívem. Szokatlan szél fújt. A szövetségesek a magasból leküldtek egy adag hamszint, hogy legyünk hálásak a Nagy Testvér jéghideg ízvilágának, amit a perui indiánoktól loptak, és élvezzük a szaunaköröket egy szál középsőben a mesebeli gyógyfürdő alagsorában.

Nyugodj meg. Heppisztánban minden jó lesz. Most még nem az, de „türelem rózsát terem”. Elmegyünk délre, és küldünk haza egy hagymaszagú képeslapot. A tramtrainre is érvényes lesz a jegyünk. Addigra úgyis összekötik a jeruzsálemi villamosvonallal, mondta Kusián, és hunyorított.

Okey, it’s just fine, rendben, fincsi, gondoltam. A szálakat már rég összekötözték a tárgyalóasztal alatt. Nyűgös voltam. Sűrű lett a levegő Törpisztánban. Menj csak szépen fel egy szusszanásra Gül Baba türbéjéhez, biztattam magam. Ha az ötleteid nem bírják a hegymenetet, lemaradnak, és a nemzeti úthengerek besimítják őket a betonba. Hangosan nem mondtam ki semmit, mert abból bajom lehetett volna: Heppisztánban a házmesterek soha nem alszanak.

Meddig kell még dagonyázni ebben a majzeszben, mesében?, kérdeztem Kusiánt.

Amíg utol nem ér a lelked. Nyugodj meg, az első kikötőben ott fog várni, válaszolta, és nem tévedett.

Egy szürke katamaránon csillagos-csíkos zászló lengedezett a szubtrópusi szélben. Az oldalára pálmafák körvonalai voltak felfestve. Szélturbinája is volt, ugyanolyan kicsiben, mint ami Burgenlandban ellepi a tájat.

Talán ennek a csodahajónak a tulajdonosa is csak két szárazföld között érzi jól magát, gondoltam, mert eszembe jutottak azok az idők, amikor én is egy kényelmetlen ülésbe préselve, monoton zajban, és két kontinens között, óránként nyolcszázzal a felhők fölött repülve néztem üres tekintettel magam elé. Az eredmény nagyszerű volt: nem voltam sehol.

Még mindig nem unod magad?, kérdezte Kusián.

Kicsit fáj, válaszoltam.

Fáradtnak tűnsz. Pihenésre van szükséged. Felébresztelek, ha meghozták Goldberget, mondta.

Ki az a Goldberg?, kérdeztem, de Kusián már nem volt sehol. Kulcsra zártam az ajtót, és lelakatoltam a vasrácsot, aztán lelefeküdtem aludni. Tudtam, hogy ma sem lesznek álmaim. Reggeltől estig bennük éltem. Türkménbasi viszont valóság volt.

Türkménbasi

Kusiánnal letelepedtünk egy dombra, ahonnan kényelmesen ráláttunk a Nagy Magyar Állatkertre. A folyó kanyarulatánál, a fák között sápadt kazárok meditáltak törökülésben, és az előénekesük éppen a Mi vagyunk a Nyugat bástyája című örökzöldet kántálta. Egy szemüveges, szakállas ember hoszszú köpenyben nyenyerén játszott hozzá, a többiek a ritmust verték rongyokba csavart husángokkal.

Elbújtak, mondta halkan Kusián.

Félnek?, kérdeztem.

Csak önmaguktól és a turáni átoktól, de csak megszokásból, válaszolta.

Akkor miért nem üvöltenek?

Azt is fognak, mondta baljósan.

A zenészek terepszínű egyenruhában voltak, íjakkal, nyilakkal és Kalasnyikovokkal felszerelve, mert ha futni kellett, akkor hátrafelé nyilaztak, és aki nem bírta az erőltetett menetet, azt tarkón lőtték. Biztosra mentek. Dróttal összekötözték múmiába, de előbb a kezét és a lábát. Ügyeltek arra is, hogy az áldozatot arccal lefelé temessék el, és kackiás sírdombot is kanyarítottak neki, elvégre nem voltak állatok. Jól tudták, hogy a halottaktól jobban kell félni, mint az élőktől.

*

Nesze neked, kutyafi, azt kapod, amit érdemelsz, áldjon-verjen sors keze, itt maradsz a zsíros kőfejtőben. Mossuk együtt a lavórban a kezeinket, egymásét is, meg bioszappannal és mélylélekben, mert ha nem mossuk, jön a tatár, beléd is eresztek egy sorozatot, ha közeledsz, azt se mondom, állj vagy lövök, dumm-dumm, kelepelte az egyik bokorugró, mert tele volt a kapcájától a bocskoráig mindene. Tagadta ugyan, de rettenetesen félt a Füttyentőstől, aki soha nem tréfál.

Csak a magad nevében beszélj. Én nem mosom más kezét, nemhogy a sajátomat. A híveimét se nem mosom. Uff. Mossa nekik az a jó édes anyukájuk. Az nőből van. Fakanalas meg arra való. Acsarkodunk maskarába’, csurilla cseppen gatyába, burgum-irgum vérleves, itt a macska farka is enyves, himihumi Heppisztán, mondta el a táltos a szabadon választott varázsátkot, és az utolsó szó jogán meghúzta a butykost. Pfujj pohár, nem magyar. A kulacs a kóser!, üvöltötte.

Mocska farka, mizé? Mit mondott?, kérdeztem, mert ekkora távolságból csak azt hallottam meg, amit akartam. Kusián mereven figyelt a folytatásra.

Az meg mi, drága mesterem?, kérdezte a színjátékban szereplő dadogós törzszászlós, aki mindenre képes volt ötszáz eurónak megfelelő helyi pénzért, amit az államkincstár havi lebontásban utalt neki, nehogy hirtelen meggazdagodjon, és ötletei támadjanak.

Rámás csizmások, szőrös agyúak, bolyhos farkúak, jön az ördögök tánca: bombajiadó!, élcelődött Türkménbasi.

A-ha, értem, mondta alázatosan a beszédhibás törzszászlós.

Vigyázz, tisztelegj. Nem értesz te Pferdeschwanz, lófarok, semmit. Ha sokat röfögsz, áthelyeztetlek a keleti határszélre, az ugar egyre, és ha ez se elég, mész vissza szart lapátolni a disznóhizlaldába, berregte elégedetten Türkménbasi, aki ilyenkor nagyon meghatódott önmagától, és lélekben felvette a magas sarkú cipőjét, amiben nőtt tíz centit, és mennybe emelkedett.

Igenis, köszönöm, jelentem, értem, bokrétás smiley, mondta alázatosan a törzszászlós, akinek még nem volt fedőneve.

*

Legyen a seggarc neve Lúzer, javasoltam.

Jó, tőlem legyen akármi. Lézer, vagy zsúrfiú, vagy csicska. Ebben a gennyes játszmában az nyer, aki jól helyezkedik. Ez már nem a régi game, amiben a magyarok a japekkel együtt megszívták. Tudod, mit mondott Jamamoto generális? Az amerikai hadseregtől nem félek. Detroittól annál inkább. Magyarul kalap szarnak tartotta a brigádot, de a nehézgépgyárakban verejtékező proletároktól reszketett a vén reakciós, mondta Kusián.

A-ha. Akkor ott nem voltak magyarok!, csörrentett közbe Türkménbasi. Pontosan hallotta, amiről beszéltünk, mert a besúgói mindenhol ott voltak.

Mi ezt úgy játsszuk a kocsmában, hogy mindig a magyarok nyernek, mondta egy bárgyú alak, aki álmában is Türkménbasinak énekelt és tapsolt.

Nem oda Buda. Ha gáz van, visszavonulunk Ghánába, a bányába, és elénekeljük a szocialista vájárok indulóját, üvöltötte Türkménbasi.

Jaj de jó, halihó, irány Kongó, kiáltott fel a bal szélen egy maroknyi kazár.

Ugandába megyünk! Mégse. Uganda foglalt,