BOLYA ZOLTÁN

ÖKÖLJOG! 2.

EGY BŰNTÁRS VALLOMÁSA

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © 2022, Bolya Zoltán

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635800421

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELŐSZÓ

A következő történet sok részletében hasonló az Ököljog! című könyvemhez, de a főszereplőjével soha nem akadt közös dolgunk. Hiába volt közös az ismeretségi körünk, hiába voltunk mindketten autótolvajok, és éltük a bűnözők mindennapjait, sőt kőhajításnyira laktunk egymástól, mégsem hozott minket össze bűntársakként a sors. Több ismerős nevet fogtok találni a könyvben, olyanokat is, akikkel magam is követtem el balhékat. De esetünkben a párhuzamos vonalak nem keresztezték egymást a végtelenben sem. Két életút, rengeteg kapcsolódási ponttal, közös barátokkal és „foglalkozással”.

Hozzátartozik, hogy én jóval hamarabb felhagytam az autólopásokkal, Feri barátom kitartóbb volt, aminek meg is lett a következménye: a börtön. Beszélgetéseink alatt, amelyeket rögzítettem, majd megírtam, többször vettem észre magamon, hogy szájtátva hallgatom a régi sztorikat, és saját magamat látnom az adott szituációkban. A miértre roppant egyszerű a válaszom: mert én is ilyen voltam korábban, hasonló érzésekkel éltem meg az adott pillanatokat. A rendőrök elől menekülés, a körözés, a letartóztatások és a fogdán töltött idő engem is megérintett, hiszen ebben éltem. Ugyanúgy átéreztem a sikereiket: amikor egy akciót eredménnyel zártak, és a pénz a zsebükbe vándorolt.

Persze, több dologban különbözünk. Amíg én mindig a mának éltem, addig Feri próbálta a jövőjüket építeni. Amíg én sosem voltam túl hűséges típus, barátom a felesége haláláig rá sem nézett más nőkre. Érdekes volt, és szívszorító, amikor egy hatvanéves ember, aki megjárta a börtönt, megélt nehéz napokat, könnyes szemmel mesélt néhai feleségéről, és a születéskor sérült fiáról. Olyan mélyek ezek az érzelmek, hogy az évek sem enyhítettek rajtuk. Mint az Ököljog! első kötetében megszokhattátok, itt is lesz bőven izgalom, érzelem, egy csipetnyi humor – és a szokásos árulások. Korrupt rendőrök, áruló barátok, némi lövöldözés, és elolvashatjátok, hogyan került egy kilenc milliméteres Parabellum csöve Ferencünk szájába. Innentől én kiléptem a sztoriból, jöjjön a lényeg.

RÓLAM

Nem vagyok szent, az biztos. Az elmesélt sztorikra a legkisebb mértékig sem lehetek büszke, nem is vagyok az. Lentről indultam, mondhatni, inkább mínuszból, a hozzám hasonló srácokhoz mérten. Nyomorult szülői háttérrel, hálátlan gyerekkort és fiatalságot tudhatok magam mögött. Mondhatnám, hogy a rossz körülmények vittek a bűnös útra, de ez nem igazán fedi a valóságot, hiszen bőven felnőtt fejjel követtem el az első vagyon elleni bűncselekményemet, amelyet sok, túl sok követett. Képeztem magam, tanultam, de véletlenül sem normális dolgot akartam elérni, hanem szerettem volna mestere lenni a „szakmámnak”.

Bűnöző lettem. Autólopás, betörés és ki tudja, miket követtem el abban a három évtizedben, amíg a rossz úton jártam. Az ezekért járó büntetés sem maradhatott el, évekig „élveztem” a büntetés végrehajtás vendégszeretetét. Egyetlen ember volt, akire mindig számíthattam, az életem nagy és egyetlen szerelmére, a néhai feleségemre, Ildikóra. Fiatalon szerettünk egymásba, és a haláláig kitartottunk egymás mellett. Feltétel nélküli szeretettel szeretett engem, és én viszont őt, elfogadott olyan trógernek, amilyen voltam. Próbáltam megváltozni, de a könnyen keresett sok pénz megrészegített. Hiába helyezkedtem el többször is hivatalosan dolgozni, amikor az ember könnyedén keresett napi szinten százezereket, már nehezen megy el robotolni ötezerért. Ennek ellenére akartam változni, a legkeményebb munkát is vállaltam, de csak egy helyben topogtunk. Hiába szakadtam meg segédmunkásként a kőműves mellett, vagy rakodtam teherautót, semmire nem volt elég a nehezen megkeresett pénzecskénk. Más munkára nem voltam alkalmas, sem szakképesítésem, sem szakértelmem nincs.

Második gyerekünk, Zolika, egy orvosi hiba miatt sérülten született, ami az egész életünkre nagy hatással volt. Nagyon sokba kerültek a gyógykezelései, így mindig volt helye a pénznek, amit igazán csak a bűnözésből tudtam fedezni. Természetesen tudom, hogy másnak is van beteg gyereke, és ez nem jogosított fel engem, hogy bűnözzek, de ez van.

Nem kérek bocsánatot, nem kérek feloldozást senkitől. Akinek kellemetlen magáról olvasni, annak annyit tudok csak mondani: Sajnálom!

Sokan vettek körül, nagy baráti társaságom volt, de ez csak addig tartott, amíg az érdekek úgy kívánták. Egy idő után kimentem a divatból, már nem volt sikk velem lógni, a régi cimborák, egykori bűntársak szétrebbentek, mint a galambok. Úgy vélem, az élet eléggé megrágott, megszenvedtem a magam ítéletét a sorstól, és itt nem kifejezetten csak a börtönévekre gondolok. Szülőként nincs borzasztóbb, mint szembesülni, hogy sérülten jött a gyereked világra, majd elvette az élet tőlem, akit a legjobban szerettem.

Voltak vágyaim, amiket elértem. Családi házat akartam, jó autót, és anyagi biztonságot. Mindenem meglett, bár őrült sokat kockáztattam érte. Hogy miért nem tudtam leállni akkor? Egyetlen helyes igaz válasz létezik erre: a kapzsiság.

Éveken keresztül körözött a rendőrség, alvilági csapatok háborújába keveredtem, dugtak a számba pisztolycsövet, és sorolhatnám. Barátaim haltak meg, lettek drogos földönfutók, egyesek külföldre menekültek, vagy hosszú évekre a rácsok mögé kerültek. Mert a sorsunk mérlegének nyelve végül mindig egyenlőséget mutat. Előbb-utóbb felelnünk kell az elkövetett dolgainkért, a számlát mindig benyújtják. És ezek nem üres szavak. Nem lányregény az életem, de egy dolgot kijelentek: soha nem bántottam senkit ok nélkül, és próbáltam ember maradni a legnagyobb szarban is. A barátság számomra szent és sérthetetlen kötelék, nem haraptam soha abba a kézbe, amely enni adott. A csibészbecsület alap volt számomra, még akkor is, ha volt rá példa, hogy nekem kellett a rendőrökhöz fordulnom segítségért.

És hol tart most az életem? A könyv végén erre is választ találtok.

1.

KEZDETEK

Nagyon szar gyerekkorom volt. Budapesten születtem 1962-ben, de Kistarcsán nőttem fel. Az igazi apámat nem ismertem, anyám terhessége alatt lépett le, így emlékeim sincsenek róla, csak amennyit a muterom mesélt. Állítólag semmit nem vesztettem azzal, hogy nem ő nevelt fel, alkoholista szar alak lehetett. Nevelőapám rendes tag volt ugyan, de csupán két dolog számított az életében: a munka és a pia. Ám hiába melózott, szarul keresett. Ez a rohadt pénztelenség az egész gyerekkoromra és a fiatalságomra rányomta bélyegét, az állandó nélkülözés és a szülői szeretet hiánya pedig egyenesen megmérgezett minket az öcsémmel. Nevelőfater nem volt agresszív, ok nélkül sosem bántott minket, de elég volt őt mindennap totálkárosan látni. Anyám sem volt egyszerű. Melózott keményen, de viszonylag fiatalon előjött neki valami idegrendszeri probléma. Üldöztetési mániája lett, elveszítette a munkáját is, gyakorlatilag fillérekből éltünk. Folyamatosan képzelgett, azt gondolta, meg akarják őt mérgezni, meg ilyen baromságok. Állandóan csesztette az öreget, sokszor úgy ordított, hogy zengett tőle a környék. Ha nem őt baszogatta, akkor vagy engem talált meg valamivel, vagy a testvéremet. Gyűlöltem otthon lenni. Pár évvel fiatalabb öcsémmel sem tudtam mit kezdeni, így a haverokon kívül sehová nem tudtam fordulni, ha bajom volt.

Márpedig bajom az mindig akadt. Rossz gyerek voltam, és ez az iskolai előmenetelemet is befolyásolta. Ahogy ilyenkor lenni szokott, kisebb stiklikkel kezdődött minden. Viccből tojással dobáltuk a suli ablakából az arra sétálókat, és hasonló dolgokat csináltunk, majd egyre nagyobb baromságok következtek.

Erős alkatú gyerek voltam, nem féltem használni az öklömet sem. Kitaláltam, hogy amolyan „menő” leszek, mint a börtönben a vagányok. Hogy honnan jött az ötlet, azt a mai napig nem tudom, hiszen korábban senkit nem ismertem, aki megjárta volna a sittet, mindenesetre, módszeresen belekötöttem az idősebb srácokba, verekedést provokálva. Ennek az lett a vége, hogy nevelőapámat berendelte az igazgató hétfőn, szerdán, majd pénteken is, mindhárom napra jutott valami balhé. Az öreg kibaszott pipa lett, mert éjszakai műszakban melózott, és napközben szeretett volna aludni, nem az iskolában magyarázkodni, hogy miért vagyok ilyen állat. Mikor kijöttünk az igazgató irodájából, a hajamnál elkapott, és annyira elvert, hogy a világomról nem tudtam. Mindezt az egész folyosó szeme láttára, az iskolai nagyszünetben. Hol a hajamnál fogott, hol a karomnál, így nem tudtam menekülni az erős kezek szorításából. Napokig fájt mindenem, és szédültem. Biztosan kaptam egy fasza agyrázkódást, de talán legjobban a becsületem sérült. Otthon se jó verést kapni, főleg nem ekkorát, na de mindezt az iskola szeme láttára… hát, vérciki volt, mit ne mondjak. Persze semmit nem ért el vele, azon kívül, hogy a többieket békén hagytam, nem bántottam ok nélkül senkit, de sosem javultam meg. Sőt!

Később durvább dolgokat is elkövettünk, ilyen volt például, amikor elloptuk a kocsma elől a bicikliket. Egész nap bringáztunk, aztán amikor meguntuk, bedobtuk az árokba, vagy a patakba, és otthagytuk, majd másnap megint újabb kerékpárokat kötöttünk el. Mindennap történt valami, sosem unatkoztunk.

Légpuskával átlőttem a cipőjét az iskola eminens tanulójának, szerencsére nem ment a lábába a skuló, a lábujjai között hatolt át, így megúsztam a fegyelmi tárgyalást és a rendőrségi eljárást is, csupán egy újabb verés volt a jutalmam.

Lassan az iskolából is kimaradoztam. Volt rá példa, hogy ültem az iskolapadban, vártuk a becsengetést az órára. Kellemes, késő tavaszi idő volt, odakint langyos szellő fújdogált, amikor meghallottam a jellegzetes füttyhangot, amit a haverokkal használtunk, ha jelezni akartunk egymásnak. Kinéztem az ablakon, és láttam, hogy a cimboráim, Misi és Elek, kint állnak az udvaron. Talán egy-két évvel lehettek nálam idősebbek, de legalább olyan rosszak voltak, mint én. Amikor észrevettek, röhögve intett valamelyik, menjek velük. Nekem se kellett több, gondoltam egyet, kiugrottam az ablakon, és uzsgyi, leléptem. Vagy egy hétig haza se mentem. Anyámék már a rendőrséggel kerestettek, de senki nem árulta el, hol bujkálok. Nem volt nagy cucc. Napközben a haveroméknál húztuk meg magunkat, vagy kint ültünk a határban. Volt egy remek kis búvóhelyünk, ahová nem lehetett rálátni, viszont mi tökéletesen beláthattuk az egész környéket. Kaját megoldottuk könnyedén, reggelente tudtunk lopni magunknak. Minden hajnalban a tejet és a pékárut kirakta a szállító a közért elé, és nyitásig ott árválkodtak a rekeszekben a finomságok. Annyit szedtünk ki, amennyire szükségünk volt, nem estünk túlzásba. Lehet, észre sem vették a lopást, lehet, nem érdekelte őket, bele volt kalkulálva ez a veszteség, de senki nem kérte rajtunk számon a hiányt. Ha más is kellett, azt elemeltük a boltból, alig volt pár forint a zsebünkben, de mindent megoldottunk. Főleg cigarettát vagy piát csórtunk, esetleg csokit.

Mindkét haverom idősebb volt nálam, de nem mondom, hogy ők vittek bele a faszságba. Magamtól is elég hülyegyerek voltam, ők inkább csak remek partnernek bizonyultak a baromságokhoz. Esténként egy nagytarcsai csajnál aludtam, neki a szülei állandóan éjszakások voltak, így reggel hétig szabad volt a pálya. Valamilyen Esztinek hívták, vezetéknevére már nem is emlékszem. Nem volt szerelem köztünk, de a szüzességemet ő vette el. Szóval így jutottam el oda, hogy gyakorlatilag eltanácsoltak a kistarcsai általános iskolából. Igaz, nem töltöttem be a tizenhatot, így tanköteles lettem volna, de ez cseppet sem érdekelt senkit sem. Végül esti iskolában végeztem el a nyolc általánost.

Mikor kimaradtam a suliból, teljesen elindultam a lejtőn lefelé. Hiába kért a nevelőfaterom, hogy legyen eszem, változzak meg, mert nem lesz jó vége annak, amit csinálok, én mindenkinél okosabbnak gondoltam magamat.

Egyik haveromnak volt egy Ladája, azzal jártuk az éjszakát. Én voltam a legfiatalabb köztük, még a tizennégyet se töltöttem be, de mindenhová mentem a csapattal. Itt tovább folytatódott a piálás, a cigaretta, hiába nem volt egy ruppóm sem, mindenre meghívtak. Meg aztán egy fiatal srácnak nem is kell sok, hogy seggrészegre igya magát, így napi szinten mámoros voltam. Ittunk orrba-szájba, nem volt egy olyan ember se mellettem, aki észhez térített volna.

Kisebb lopásokból éltem, illetve anyámék adtak valami kis aprót, de gyakorlatilag sóher voltam mindig.

Többször kerültem verekedésbe, piásan megrongáltunk dolgokat, amiből felkapott a rendőrség, de végül nem lett eljárás belőle, mert fiatalkorú voltam, nem vették szigorúan.

Egy ilyen kimaradás alkalmával ismertem meg Ildikót. Éppen nem diszkóba igyekeztünk a srácokkal, hanem a cinkotai moziba filmet nézni. A buszon kezdtünk beszélgetni a csajokkal, közben a haverom viccből Ildikó barátnőjének a sálját hozzákötötte a busz kapaszkodójához, ami olyan jól sikerült, hogy nem tudtuk kioldani a megállóig, ahol le kellett volna szállnunk, így fent ragadtunk.

A mozizás elmaradt, de köztünk Ildikóval örök szerelem szövődött. Magas, karcsú lány volt, divatos frizurát és csinos ruhákat viselt. Amolyan szerelem első látásra típusú kapcsolat lett a miénk. Nagyon tisztességes, aranyos csajszi volt, nem is értem, ő mit láthatott bennem. Mindenesetre, elkezdtünk találkozgatni, randizgatni, és néhány héttel később már össze is költöztünk. Alig múltam tizenöt éves.

Kistarcsára költöztünk muterékhoz, mert ott volt félig üresen a nagy családi ház. Néhány hétig bírtuk itt, de anyám elviselhetetlen lett teljesen. Korábban sem volt százas, ahogy már említettem, de idővel totál bekattant. Néha torka szakadtából üvöltött, hogy meg akarjuk őt ölni, és érzi, hogy mérget tettünk az ételébe. Máskor azt hallucinálta, hogy amíg aludt, valaki besettenkedett hozzá, és álmában beleszórt valamit a szájába, mert a halálát kívánjuk. Nevelőapám ránk se nézett. Vagy melózott, vagy ivott, de legalább csendben volt. Muterom Ildivel is állandóan balhézott, rendszeresen kitalált valami ürügyet, hogy belekössön, de az i-re a pontot egy egészen eszement baromság tette fel.

Az egyik volt iskolatársammal, Puskás Tomival futottam össze az Örs vezér terén. Nem tudom, a szüleivel mi történt, de egyedül lakott egy lepukkant házban Szilasligeten. Sokat baromkodtunk közösen, amolyan balhés gyerekek voltunk, de nem léptük át azt a bizonyos határt soha. Ő középiskolába járt valahová, én pedig melóztam.

Október huszonhárom előtt voltunk egy kicsivel, ezek a napok az előző rendszerben még zűrösebbek voltak. Tartottak tőle, hogy megismétlődnek a harminc évvel korábbi események, és piszkosul figyeltek mindenre, ami a kommunizmus megdöntésére irányult. Mi, a két okos gyerek, kitaláltuk nagy unalmunkban, hogy kimegyünk tüntetni a Kossuth térre. Egyikünk sem volt megrögzött jobboldali nézetű, vagy valami nagy ellenzéki, csupán brahinak tartottuk, amivel kilóghatunk a sorból. Persze, mindez mit sem ér, ha nem meséljük el a többieknek, nem kérkedünk a faszságunkkal. Másnap a srác röhögve mesélte az osztálytársainak a nagy ötletünket, aminek az lett a vége, hogy valamelyik tanárának a fülébe jutott. Az öreg komcsi egy szót sem szólt, szép csendben értesítette a rendőrséget. Még aznap este, talán hat, hét óra lehetett, fékezett a csíkos anyámék kistarcsai háza előtt. Két egyenruhás rendőr jött be a kapun, és engem keresett. Szerencsétlen nevelőapám, lehet, azt hitte, érte jönnek, akkor még fogalmam sem volt róla, hogy ötvenhatos balhék miatt ő korábban börtönben volt. Emlékezett rá, milyen finom úriemberek voltak az ávósok a kihallgatásukon, így alaposan beszart.

Beültettek a rendőrautóba, majd a gödöllői kapitányságra vittek. Mit mondjak, én sem voltam nyugodt, a zabszem nem fért volna a seggembe, annyira be voltam szarva. Bekísértek egy irodába, és elkezdték a kihallgatást. Igazán egy szavam nem lehetett, még csúnyán se néztek rám, bántani pedig egyáltalán nem bántottak. Hozzáteszem, mindent elmondtam az első pillanattól kezdve, még azt is, amit nem kérdeztek. A nyomozók látták, nem vagyok veszélyes a társadalomra, átlátták, hogy hülyegyerekek még hülyébb tervével van dolguk. Olyannyira nem vettek komolyan, hogy a jegyzőkönyvet, nem is ők, hanem egy ifjúgárdista vette fel. Ezek olyan fiatalok voltak, aki segítettek a rendőröknek, de még nem voltak katonák, így nem helyezhették őket hivatásos állományba. Annyira sötét volt a srác, hogy nem tudta, Petőfit, i-vel, vagy y-nal írják, vagy a Kossuthot miként írjuk helyesen. Hozzáteszem, később rendőr lett belőle a XVI. kerületben. Miután felvették a jegyzőkönyvet, kikísértek a folyosóra, és felvittek egy rácsos ajtóhoz, ami a fogdába vezetett. Megmutatták az ajtót, egyelőre kívülről, és elmagyarázták, ha még egyszer találkozunk, megismerhetem a másik oldalát is.

Szarulesett, hogy anyámék annyira se méltattak, hogy odajöjjenek, késő éjjel értem haza, csak Ildikém várt a rendőrség aulájában, kisírt szemmel. Otthon állt a bál, nevelőfater ordibált, anyám is kiborult, így leléptünk, nem volt tovább maradásunk. Ildikót is baszogatták, választanom kellett, ha nem lépek, elveszítem azt az embert, aki a legtöbbet jelentette számomra. Bedobáltam egy táskába a cuccaimat, azt a néhány göncömet, amim volt, és eltakarodtunk.

Szerencsénkre Ildikó szülei nagyon rendes emberek voltak. A XVI. kerületi Lándzsa utcai lakótelepen éltek, egy másfél szobás, alig harminchat négyzetméteres kecóban. Választásunk nem lévén, végül odamentünk lakni. Szülei hédereltek a kis szobában, mi megkaptuk a nagyobbikat. Utólag belegondolva, embertelen körülmények voltak, de akkor nem így éreztem. Végre nyugalom vett körül, családias légkör, ahol sosem volt hangos szó, ám nem tudtam megváltozni. Rendszeresen ment az italozás, továbbra sem tudtam lemondani erről az életvitelről. Közben elhelyezkedtem, a cinkotai Szilas téeszben melóztam mint kocsikísérő, rakodó. Nem volt túl nagy fizetés, de rendszeresen kaptam jattot, és ami talán a legrosszabb, mindenhol töltötték a poharat. Hol egy feles, hol egy pohár bor, egy üveg sör, de valami mindenhol várt, amerre csak mentünk. Nap végére, ha részeg nem is, de közepesen ittas voltam. És ez így ment hétről hétre, hónapról hónapra. El sem tudom képzelni, hogy viseltek el Ildikó szülei, vagy akár csak a párom. A fizetésemet rendesen hazaadtam, nem volt azzal gond, megéltünk simán, csak a plusz lóvét ittam el meló után a Georgina kocsmában, meg a munkahelyen kapott piát szívtam fel, mint egy szivacs. Folyamatosan dohányoztam mellette.

Ildikó más volt. Ő látta bennem a jót, de egyszerűen nem tudtam megváltozni. Annyira elkutyulódtam az életben már fiatal gyerekként, hogy nem volt más út részemről, csak a totális züllés.

Egyik alkalommal kitaláltuk a srácokkal, hogy elmegyünk buzit verni. Tököm tudja, kinek az ötlete volt ez a baromság, de bementünk a belvárosba. Pikk-pakk belekötöttünk bárkibe, fogalmunk se volt, hogy néz ki egy valódi meleg pali, így gyakorlatilag minden szembe jövő férfit elkalapáltunk. A Váci utca környékét már akkoriban is kiemelten védték, így természetesen hamar a rendőrségen kötöttünk ki. Annyira piásak voltunk, hogy szinte fel sem fogtam, hogy az egyenruhások rám tették a bilincset, és gyalogosan bekísértek a yardra. Utólag visszagondolva is furcsa, hogy megúsztuk verés nélkül, főleg, mert végig hőzöngtünk, és ordibáltunk még a fogdán is. A rendőrök nem csináltak ügyet ebből sem, gyakorlatilag másnap reggel, ahogy kijózanodtunk, elengedtek minket. Nem is lett eljárás ellenünk. Valami olyasmi jegyzőkönyv született, hogy „kisebb csetepaté történt a felek közt, de személyi sérülés nem történt, az eljárást megszüntetem”. Mondhatni könnyen megúsztuk.

Az egyik nap rakodás közben nem támasztottam alá rendesen, így a nehéz teher alatt megroppant a gerincem. Napokig feküdtem, annyira fájt a derekam, hogy lábra se tudtam állni. A főnököm úgy gondolta, nem teszi kockára az egészségemet, nem akart a tudattal élni, hogy miattuk nyomorodnék le, így elküldtek. Nézelődtem a munkalehetőségek között, volt néhány kósza próbálkozásom, így jutottam el a kerepesi pékségbe.

Nem volt nehéz meló, de a főnök nagyon pikkelt rám, és az érzés kölcsönös volt. Egyik szombaton kitalálta, hogy bent kell maradnom hajnalig, mert az éjszakás nem jött be. Nekem programom volt, már vártak a srácok, hogy menjünk valamerre csavarogni, így nagyon nem voltam vevő az ötletre. Éppen a műanyag rekeszekbe nyomkodtam bele egy forró szerszámmal a pékség logóját, amikor a főnököm előkerült. Sikerült faszán összevesznünk, aminek az lett a vége, hogy a forró billoggal a kezemben kergetni kezdtem, hogy belesüssem a bőrébe a pékség jelét. Szerencsére nem értem utol, de az összes kolléga röhögött az akciómon, amit természetesen azonnali elbocsátással honorált a vezetőség.

Végül elmentem az építőiparba dolgozni segédmunkásnak egy kőműves mellé. Nagyon nehéz meló volt, szó szerint minden este hullafáradt voltam, de annyira sosem, hogy hazafelé ne álljak meg néhány italra. Az egész napos fárasztó munka után nem kellett sok hozzá, hogy kómásra igyam magam.

Tizenkilenc éves voltam, amikor megszületett az első közös gyerekünk, Norbi. Előtte sem nagyon fértünk el a kis lakásban apóséknál, így aztán még szűkösebben lettünk, de esélytelen volt elköltöznünk. Ott tartottam, bármit elvállalok, mert kezdtem belerokkanni a napi kőkemény igénybevételbe. Télen megfagytunk, nyáron megrohadtunk a hőségben, vagy az esőben áztunk szarrá, váltanom kellett, így elmentem melózni egy játékbolt raktárába.

A régi Lenin körúton volt maga az üzlet, és az üzletlánc raktára az alagsorban. Nem volt könnyű ez sem, de a kőműves melletti terheléshez mérten maga volt a mennyország. Nagy tolikocsikon hoztuk-vittük a megrendelt árut, majd rakodtunk a teherautóról le, teherautóra fel. Viszont itt már lett egy kis okosság. Olyan nagy volt az árukészlet, és az árumozgás, hogy lehetetlen volt nyomon követni a pontos készletet. Hol voltak még akkoriban a számítógépes rendszerek? Kartonokra jegyzetelték az aktuális árumozgást, de ezek a lapok időnként eltűntek, vagy olvashatatlanná váltak, így soha nem lehetett tudni a teljesen pontos készletet. Nem vittük túlzásba a lopást, de rendszeresen leesett ez-az. Nevetséges dolgok, de például egy doboz lufit a népligeti árusoknak el tudtunk adni tízezer forintért. Volt benne vagy ezer darab luftballon, mégis alig volt nagyobb a doboza, mint egy diplomatatáska. Máskor a haveroknak adtunk ki babakocsit, vagy amire éppen szükségük volt. Akkoriban ez volt az egyetlen üzlet a dollárboltokon kívül, ahol eredeti legót árultak. Abból rengeteget hoztunk ki, mindenkinek kellett, főleg, mert a bolti ár felét kértük, így mindenki jól járt.

Szépen ketyegett a biznisz, de 1982-ben behívtak katonának, Paksra kerültem kiképzésre. Undorító hely volt. Olyan szinten ment a kiskatonák szívatása, hogy utólag sem tudok nosztalgiával gondolni erre az időszakra. Örök emlékem, amikor az első éjszaka az egyik tiszthelyettes, valami rettentő parasztgyerek, olyan tájszólással beszélt, alig értettük, ránk parancsolt, hogy takarodó után katonaruhánkban aludjunk. Mit tudtuk mi, mi a szokás, ezt mondták, így tettünk. Mikor nagy nehezen sikerült elaludnunk, a másik tahó szakaszvezető óriás robajjal kivágta a szobánk ajtaját, felkapcsolta a lámpát, és elkezdett ordítani, hogy mi a kurva anyánkat képzelünk, hogy ruhában alszunk. Mindenkinek le kellett gatyára vetkőzni, és hajnalban megtanultuk, hogyan kell bevetnünk az ágyunkat, és stoki méretűre, késélesre összehajtanunk a ruhánkat.

Zuhanyzáskor nem volt sosem meleg víz, hosszú sorokban várakoztunk alsógatyában az udvaron, mire sorra kerültünk. Amint beálltam a zuhany alá, jött megint valamelyik seggfej idősebb katona, tenyérrel verte a zuhanyokat elválasztó lemezt, és ordított, hogy ez itt nem szálloda, takarodjunk kifelé. Ha mindez nem lett volna elég, elzárták a vizet is, nehogy a szappant lemoshassuk magunkról.

Egyik ilyen alkalommal, elkaptam a srácot. Mindig bevállalós, erős alkatú gyerek voltam, sokat bunyóztam, nem voltam beszari, elég magas is vagyok. Szóval jött a kis szakaszvezető, én meg elkaptam a kezét, és a falhoz löktem.

– Még egyszer megpróbálsz velem szemétkedni, kitépem a beledet! – mondtam a pofájába néhány centiről.

Teljesen összeszarta magát, nem hitte, hogy egy kis újonc, kopasz katona ezt meg meri tenni, hát én meg mertem. Érdekes, nem csinált balhét, pedig számítottam rá, hogy fenyítést kapok, örültem volna, ha harminc napra fogdára tesznek, legalább nem szívattak volna az öregek, de nem jelentette.

Viszont másnap menetgyakorlatozást végeztünk a határban. Traktorok mentek körbe-körbe, valami nagy tartályt vontatva, és híg trágyával szórták a szántóföldet, messziről hozta a szél a szarszagot.

– Na, uraim! Ellenséges erők várják magukat a domb tetején. Mindenki a földre! Kúszásban a fáig – adta ki a parancsot az előző este megalázott tiszthelyettes.

Nem volt mit tenni, elkúsztunk vagy egy kilométert a frissen boronált és trágyázott szántóföldön. Tiszta szar volt mindenki ruhája, de nem volt megállás. Teljesítettük az utasítást, majd némi gyaloglást követően, visszamentünk a laktanyába.

– Sajnos, valami történt a vízvezetékkel, ma nem tudnak lefürdeni! – mondta sajnálkozást imitálva a rohadék.

Valamennyire lemosakodtunk, de alig jött le a bőrünkről a friss marhatrágya szaga. Na, ilyen és ezekhez hasonló emlékeim vannak Paksról.

Időközben Ildikó teherbe esett második gyerekünkkel, Zolikával. Szerencsémre ekkorra már véget ért a kiképzés, így Paksról átkerültem Gödöllőre, ahonnan könnyebben hazajárhattam.

A szülést megelőző napon is itthon voltam, hiszen úgy volt, aznap érkezik a baba, így kimenőt kaptam.

Apósék bevitték Ildit a kórházba, én is szaladtam oda, de az orvos megnyugtatott mindenkit, hogy csak vaklárma, talán másnapra lesz meg a gyerek. Viszont, ha már így alakult, maradjon bent a kórházban, de mi nyugodtam menjünk haza, holnap találkozunk. Így is tettünk.

Aztán következett a probléma.

Mi szépen hazajöttünk, Ildikót pedig betolták egy kórterembe, ahol egyedül volt. Alig néhány órával később, megkezdődött a vajúdás. Hiába kiabált, hiába próbált szólni valakinek, hogy segítsenek neki, senki nem jött. Több óra elteltével, gyakorlatilag egyedül szülte meg Zolikát. A szülés végére ért be a nővér, és tette a dolgát, de addigra késő volt. Valószínűleg az erőlködés hatására, a fiamnál születéskori agyvérzés és epilepszia következett be.

Ezt még akkor nem is tudtuk, mert minden úgy tűnt, hogy semmi baj, de Ildi jelezte, hogy szopás közben, rángó mozdulatokat tesz a kicsi. Megnyugtatták, hogy csak nagyon mohón eszik, de az egyik alkalommal, erős görcsbe feszült a gyerek.

A szakorvos ekkor állapította meg az agyvérzés és az epilepszia tényét. Semmi külső jele nem volt a betegségnek, de gyakorlatilag sérülten jött világra. Bár sokra nem mentünk volna vele, de minimum egy elnézéskérés jólesett volna a kórház részéről, hogy hibáztak, amikor a feleségemet hagyták egyedül szülni.

Le nem szereltek ugyan a honvédségtől, de a másfél évemet lerövidítették egy évre, Gödöllőre kerültem a gépgyárba, és állandó „eltávos” lettem. Ez annyit jelentett, hogy minden délután hazamentem, és csak reggel kellett visszamennem a laktanyába, vagy alapos indokkal, elég volt betelefonálnom, és nem kellett visszamennem sem. A századparancsnokom nagyon jó csóka volt, kibulizta nekem, hogy „élen járó katona” lettem. Hogy ez mivel járt? Fogalmam sincs, de jól hangzott, és még többet lehettem otthon. Így viselhetővé vált a katonaság, de milyen áron?

Ildikó eközben a tanácsnál kisírt egy kis lakást. Addig járt a nyakukra, míg kiutaltak nekünk, ugyancsak a Lándzsa utcai lakótelepen, egy pontosan olyan harminchat négyzetméteres kéglit, mint az apjáéknak volt. Így lett saját lakásunk, ahová immár a két gyerekkel költöztünk. Aztán 1984-ben leszereltem.

Volt néhány munkahelyem, olyanok is, amik szóra sem érdemesek. Kerestem a helyem, de nem találtam meg igazán sehol a számításomat. Ismét az építőiparban kezdtem dolgozni, segédmunkás lettem. Szakmát nem szereztem, de erős, kajak gyerek voltam, bírtam a fizikai melót, ám a piáról nem tudtam lemondani. Továbbra is ittunk mindent, amit értünk, plusz a napi két doboz cigaretta is elkopott.

Egyik nap Mogyoródra mentünk melózni, mikor a főnököm köhögőrohamot kapott az autóban. Ő vezetett, majdnem összetörtük magunkat, nem bírt kormányozni sem, alig tudott megállni. Kiugrott a kocsiból, és a fulladás határára került. Végül összehányta magát, majd lassan lecsendesedett a köhögése. Ekkor fogadtam meg, soha többé nem gyújtok rá.

Ezt meg is tartottam, de ha jött az ital, jött a cigi is. Gyűlöltem magam. Szegény Ildikó is próbált észhez téríteni. Eljött egy pillanat, amikor azt mondtam: Elég! Onnantól egyetlen korty italt nem ittam, egyetlen szál cigarettát nem szívtam. Semmi eget rengető dolog nem történt, ami ezt a döntésemet indokolta, egyszerűen belefáradtam a lumpen életbe.

Nehéz időszak következett. Ezer pótcselekvéssel próbáltam elhessegetni a gondolataimat a káros szenvedélyeimről. Kilométereket sétáltam a gyerekekkel, motoroztam. Bármit kitaláltam, csak ne gondoljak rá. Anyámékat is meglátogattuk időnként, de nem túl gyakran.

Nevelőfater normálisan viselkedett, de anyámon a betegség egyre jobban eluralkodott. Nem akartam, hogy a gyerekek ezt lássák. Amúgy sem kötődtem ide különösen, hiszen alig kaptam szeretetet.

Egyik alkalommal Kistarcsán jártunk, amikor hosszú idő után, ismét találkoztam Elekkel és Misivel, a két régi haverral. Látszott rajtuk, jól mennek a dolgaik, már akkor nyugati autójuk volt. Kérdeztem, hol melóznak.

– Mi? Sehol – válaszolt Elek.

– Akkor miből éltek ilyen jól? – kérdeztem naivan.

– Nem akarod te azt tudni! – válaszolták röhögve, majd bepattantak Misi Opel Kadettjába, és leléptek.

Válasz nélkül hagytak ott, csak a port verték fel maguk mögött, mikor elhajtottak.

Apósomék örököltek egy kis pénzt, és az öreg annyira jó fej volt, hogy beíratott egy KRESZ-tanfolyamra, így szereztem jogosítványt motorra és személyautóra.

Autóm nem volt, viszont tudtam venni egy vadonatúj MZ-t, ami nagy szó volt akkoriban. Vigyáztam is rá rendesen, de kétszer is balesetem volt vele. Egyszer az elsőbbséget nem adták meg, és belementem a figyelmetlen autósba, másodjára, hogy elkerüljem az ütközést, inkább a padkára hajtottam, és elestem. Viszonylag könnyen megúsztam, de nem szerettem volna harmadszorra is kockáztatni. Eladtam a motort, és vettem egy Wartburgot. Nem volt jó állapotban, de legalább működött, ezzel jártunk a kisebbik fiammal orvostól orvosig. Testileg tökéletesen fejlődött, de tartottunk tőle, nehogy „zizi” legyen. Sajnos, nem gondoltuk rosszul, mentálisan sérült szülés közben.

Később elkerültem a XVI. kerületi Dömsödi úti Szira Autóbontóba, itt kezdett megváltozni minden. Nagyon szerettem a bontóban melózni. Bár nem volt ez sem női munka, de változatos és érdekes. A fizetés nem volt túl sok, de mindenki nyomkodta a zsebünkbe a jattot a jobb alkatrész reményében. Innen szereztem én is alkatrészeket, elég kedvező áron, így autószerelési munkákat is vállaltam fusiban. Egyszerű keleti autókban cseréltem váltót, meg ilyen jellegű melóim voltak. Ezzel már lehetett keresni, de legfőképp azért hozott nagy változást, mert itt ismertem meg néhány simlis arcot.

Például Bauer Janit, a mindig csendes srácot, aki már abban az időben is fiatal „ötös” BMW-vel járt. Kutyust a Lándzsa lakótelepről korábbról is ismertem, de nem tudtam, mivel foglalkozik, csak annyit láttam, csövön van anyagilag. Szalai Tibit, a minden hájjal megkent újpalotai zsiványt. Olyan esze volt a bűnözéshez, hogy érdemes beszélni a paliról.

A Wartburgot lecseréltem egy nagyon ütött-kopott Ladára. Gyűjtögettem a pénzemet, mert elhatároztam, hogy a gyerekeim kertes házban fognak felnőni. Utáltam a panelt, sosem tudtam igazán megszokni. Mindig szabad gyerekként éltem, többet voltam az utcán, mint otthon, olyan érzés volt nekem bezárva lennem a harminchat négyzetméterre, mintha börtönben lennék. Pedig akkoriban még nem is tudtam, milyen a rácsok túloldalán.

Láttam, a tisztességes munkából nehéz lesz egyről a kettőre jutnom. Figyeltem ezeket a srácokat, ahogy jöttek a menő autóikkal, jó ruháikban és mindig tele voltak pénzzel. Szira Karcsival, a főnökkel ment a susmus, de sosem kötötték az orrunkra, hogy mit beszélnek. Persze nem voltam hülye, levágtam hamar, hogy főnököm sorra veszi a lopott kocsikat bontásra tőlük, és mindenki zsírosra keresi magát.

Nem szerettem volna kimaradni a jóból. Ekkor már nem ittam, nem dohányoztam egyáltalán, szerettem volna boldogulni, és teljesen rákattantam a kertes ház témára.

A haverságot egyre jobban elmélyítettem a srácokkal, szerettem volna eltanulni az autólopás tudományát. Elsősorban a saját kocsimat szerettem volna kipofozni, így kiszemeltem egy típusban és színben azonos Zsigulit a XIV. kerületi, a Füredi úti lakótelepen. Valamelyik zsivány elmagyarázta, hogyan tudom kinyitni az ajtaját a legkönnyebben, majd a gyújtáskapcsolót miként lehet szétszedni, és egy csavarhúzóval beindítani. Órákon keresztül gyakoroltam a saját autómon, mire úgy éreztem, hogy menni fog élesben is.

Kora este volt, amikor megérkeztem a kiszemelt járműhöz. Nem volt ugyan késő, de már javában benne jártunk az őszben, így korán sötétedett és a kellemetlen hűvös idő miatt az emberek behúzódtak az otthonuk melegébe. A ködszitálásban senki sem szívesen sétálgatott az utcán, így nyugodtan nekiveselkedtem.

Javában próbáltam kinyitni az ajtót a tanult módszerrel, de az istennek sem akart sikerülni. Hiába feszítettem egy csavarhúzóval az ablakot, a meghajlított dróttal, nem találtam a zárhoz tartozó pecket, amit fel kellett volna húznom. Annyira el voltam merülve a feladatban, észre sem vettem, hogy egy kutyáját sétáltató férfi lépett mellém.

– Jó estét! Segítsek? – kérdezte.

Hirtelen nem is tudom, mit válaszoltam, de valami olyasmit motyogtam, hogy bezártam a kulcsomat az autóba. Nem gyanakodott, akkoriban nem volt egyáltalán elterjedt még az autólopás, így elkérte a csavarhúzót, és segített az ablakot feszíteni, mire nagy nehezen megtaláltam a zárszerkezetet a drótommal, majd sikerült azt felpattintanom. Az ajtó csendben megadta magát, végre kinyílt. Megköszöntem a segítséget, mire a pasas továbbment a kutyájával.

Beültem a gyönyörű Ladába, és a hallott módszerrel, lepattintottam a gyújtáskapcsoló hátulját. Meglepően könnyen ment. Ezután jött a nehezebb feladat, ki kellett törnöm a kormányzárat. Azt az apróságot nem vettem figyelembe, hogy ezt a tapasztalt tolvajok legtöbbször párban végzik, én pedig egyedül voltam, segítség nélkül. Dolgozott bennem az adrenalin, és minden paraszti erőmet összeszedve erőlködtem, mire egy nagy reccsenéssel eltört a zárnyelv a gyújtáskapcsolóban. Rendesen megszenvedtem, mire sikerült elhárítanom ezt az akadályt is. A csavarhúzómmal elfordítottam a zárbetétet, és a motor beindult. Azonnal Kistarcsa felé vettem az irányt, hogy muterékhoz bevigyem a garázsba a frissen lopott Zsigulit.

Egy dologra nem számítottam, mégpedig arra, hogy menet közben, időnként, még akadni fog a kormányzár. Minden kanyart darabosan vettem be, de már nem volt olyan ellenállása a volánnak, mint amikor elkötöttem a verdát. Végül kalandos úton, de megérkeztem a biztonságot jelentő garázshoz. Szabályosan örömtáncot lejtettem a kocsi körül, és roppant büszke voltam magamra, hogy ezt egyedül hajtottam végre.

Az alvázszámot egy haverom csinálta meg, de olyan bénán, hogy szerintem az első rendőr kiszúrta volna, hogy tré, ha megállítanak és megnézik az azonosítókat. Nem érdekelt. A motorszámhoz nem is nyúltunk. Feltettem a saját kocsim rendszámtábláit, majd vígan közlekedtem az új Ladával. Itt kezdődött minden… Ekkor 1988-at írtunk.

2.

VÉKONY JÉGEN

Talán ez a momentum volt az, ami elindított a lejtőn. Bár korábban is sok baromságot követtem el, igazán nem éreztem magam bűnözőnek. Tehát az ominózus Lada ellopása óriási fordulópont volt az életemben. Innentől kezdve egy dolgon járt az agyam: „Hogyan lehetnék minél ügyesebb tolvaj?”

A munkahelyemet nem hagytam ott egyelőre, ennek több oka is volt, az egyik, hogy még létezett a „közveszélyes munkakerülés” mint olyan, így feltétlenül szükségem volt egy bejelentett állásra. A másik, ami ennél is fontosabb volt, hogy a főnökömmel így direktben üzletelhettem, aki több autót is átvett tőlem. Nem szerettem volna kenyértörésre vinni a dolgot, immár valóban jó pénzt kerestem, illetve szintén nyomós érv volt a maradásom mellett, hogy hozzáfértem a hazánkban akkor fellelhető összes autótípushoz. Tanulmányozhattam a zárszerkezeteket, a gyújtáskapcsolókat, az elektronikát, gyakorlatilag rövid idő alatt mindent kitanultam, ami egy autó ellopásához szükséges.

Egyre szélesebb körben megismertek, és már nem valakin keresztül bizniszeltem, hanem közvetlen kapcsolataim alakultak.

Már az első pillanatban láttam, nem könnyű kenyér ez, de imádtam a lopással járó izgalmat, az ezzel járó adrenalint és természetesen a pénzt, amit kerestem. Nem éreztem, mennyire vékony jégre tévedtem, és ez az egész életemet végigkísérte.

Eleinte minden remekül működött. Bauer Janival és Szalai Tibivel nemcsak spanok voltunk, hanem barátok lettünk. Ahogy korábban mondtam, Tibi nagyon okos ember volt, elképesztő kombinatív és minden hájjal megkent bűnözői aggyal büszkélkedhetett. Kijelenthetem: ő volt az ész köztünk, Jani a kivitelező. Benne nem volt fikarcnyi félelemérzet sem. Én még csak tanultam a „szakmát”, hozzájuk képest maximum ipari tanuló lehettem.

A tevékenységünk eleinte Ladákra korlátozódott, elvégre akkoriban alig volt nyugati kocsi Magyarországon, akinek volt is, úgy vigyázott rá, mint a hímes tojásra.

Dacia és más keleti vackok nem kellettek, sosem foglalkoztunk ilyesmikkel, értéktelen szaroknak gondoltuk, de a Lada az más volt. Ha valaki azzal járt, már nem lehetett sóher. Évekig kellett várni, mire a Merkurból jött a levél, hogy átvehető az autó. Az egy év körüli kocsikat drágábban adták a piacon, mint az újat, hiszen arra nem kellett várakozni. Kifizetted, vihetted. Később vissza is kanyarodom erre a témára.

Szóval jöttek a Zsigulik egymás után. Próbáltunk minél fiatalabb kocsikat meglovasítani, ne kelljen az eladással szarakodni. Ha valaki egyben vette meg a kocsit, húsz-harmincezer forintot perkált, és ha úgy kívánta, akár a háza elé leparkoltunk vele, vagy odavittük, ahová szerette volna. Volt, akinek az alkatrészekre volt szüksége, azoknak szét is bontottuk, de ott nagyobb volt a szorzó. Egy szétbontott Ladából könnyedén kiárultunk száz-százhúszezer forintot. Ha az akkori havi átlagkeresetet nézzük, ez nagyjából a hatszorosa-hétszerese volt annak, és napi szinten hoztuk a kocsikat, volt, hogy kettőt is.

Egyik ismerősöm keresett meg, hogy lenne egy okossága. Volt neki egy pár éves Daciája, de kurva sok gond volt a kocsival. Valami baja állandóan volt, többet állt a szerelőnél, mint otthon. Kitalálta a srác, hogy ha már fizeti a casco biztosítást, valami hasznát is venné.

– Fecókám! Itt hagyom nektek a bontóba a kocsit, szedjétek szét, én pedig lejelentem pár nap múlva, hogy ellopták.

Először nem is értettem, mit szeretne, de elmagyarázta, hogy ha eladná a piacon, akkor sem kapna érte annyit, amennyit a biztosító kifizet neki. Másnap hozta a kocsit, adott tízezer forintot a fáradozásaimért, majd elsétált, az autót sorsára hagyva, mi pedig azonnal neki is fogtunk a román csoda szétszedésének. Értéktelen szar ide, vagy oda, legalább hetvenezret kerestem rajta.

Napokkal később jött egy hasonló megkeresés. Azt is elvállaltam természetesen, nem válogattam a lehetőségek közt. A következő hónapokban vagy tizenöt autó került így hozzám, aminek a nagy része Dacia volt, és egy-két Škoda. A végén a Daciákat már szét se szedtük, annyira nem tudtunk az alkatrészeivel mit kezdeni, egyszerűen kivittem a határba, és felgyújtottam őket.

Napi rutin szerint éltünk. Este hét óra körül indultunk, és sosem voltunk kint túl sokáig. Éjszaka zűrösebb volt közlekedni, sokkal kevesebb az autós és több a rendőr. Persze, voltak kivételes alkalmak, ha olyan helyen szemeltünk ki valami tuti verdát, amit csak éjszaka támadhattunk meg, ráláthattak az ott lakók, vagy garázsban tartották az autójukat – minket semmi nem tartott vissza.

Egyik ilyen eset volt, hogy követtünk egy Opel Kadettet. Azon ritka nyugati típusok egyike volt, amellyel már idehaza is találkozni lehetett. Szóval Budán nézelődtünk, amikor felfigyeltünk rá. Rögtön megfordultunk, és óvatosan elkezdtünk utána menni, nehogy a tulaj észrevegyen. Bőven hagytunk helyet, nem fogott gyanút a sofőr, szép nyugodtan vezetett. A Rózsadombra ment, mi pedig látótávolságon belül utána. A főútról letért egy kis mellékutcába, majd még jobban lelassított és megállt egy komoly ház előtt. Már abban az időben távirányítóval nyitotta a garázs ajtaját, és behajtott rajta. Vakartuk a fejünket, mitévők legyünk, amikor észrevettem egy oldalsó ablakot, ami az utcára nézett.

– Beugrom az ablakon! – szóltam a többieknek.

Bár bizonyítanom már nem kellett a társaimnak, hogy én is vagyok olyan bevállalós, mint ők, de szerettem a kihívásokat, így nem haboztam. Nem is tudom, ki mit válaszolt, ha volt egyáltalán válasz, azzal a lendülettel kiszálltam az autóból.

Tökéletes helyen volt a garázs, ha az utcán hagyta volna a kocsiját a tulajdonos, akkor sem lett volna jobb helyen számomra. Egy óvatos, de határozott mozdulattal, megnyomtam a tolóablakot, ami viszonylag könnyen engedett. Körülnéztem, majd amikor meggyőződtem róla, hogy nem lát senki, beugrottam a garázsba. A garázskaput belülről kiakasztottam, és résnyire megnyitottam, ha bármi zűr lenne, vagy ott, vagy az ablakon leléphessek.

Amolyan kezdő ujjgyakorlat volt ez számomra. Korábban sosem loptunk Opelt, sőt nyugati autót sem, de sokat kísérleteztem ezen típuson a bontóban. Többek között ezekért a dolgokért is érdemes volt ott maradnom, és nem kilépnem. Próbáltam kinyitni az ajtót, de a tulaj nem volt annyira felelőtlen, nem tette meg a szívességet, hogy nyitva hagyja. Egy hosszabb szárú fogót használva, csavaró mozdulatokkal lenyomtam az autó kilincsét, ami nem túl hangos reccsenéssel megadta magát. Innentől sima ügy volt a bejutás. A gyújtáskapcsoló elejét egy csavarhúzóval szétpattintottam, majd lefeszítettem egy csővel, így a kormányzár nem okozott problémát. Folyt rólam a víz, kezem-lábam remegett a stressz okozta adrenalintól, de minden mozdulat megvolt, amit korábban betanultam. Nem egészen tíz perc elteltével, halkan duruzsolni kezdett a motor. Oda léptem a garázsajtóhoz, egy határozott mozdulattal felnyitottam, majd társaim legnagyobb ámulatára, kihajtottam a frissen szerzett verdával.

A műhelybe érve fülig ért a szánk, éreztük, most valami nagy dolog történt. Úgy gondolom, ez egy újabb mérföldkő lett a csapatunk működésében. Korábban szinte csak Ladákat hoztunk, de innentől új lehetőségeink adódtak, a jóval értékesebb, nyugati gyártmányok megszerzésére. És ami a