Fordította

Ács Eleonóra

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dolly Alderton: Good Material

Copyright © 2023 by Dolly Alderton

All rights reserved

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 482 3

ISSN 2560-1822

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Szarka Károly

Előkészítés Szilasi Éva

Ebook Hársfai László

Korrektúra László Irén

Lauren Benstednek, szívem királynőjének

Biztos láttad a filmet: elefántok

megtalálják fajtatársuk csontjait

oldalt az útnál, ahogy dögevők, nap

levásták, rendetlenül odahányva,

s úgy vélik, valamit tenniük kell.

Na de mit? Nyilván képtelenek

megint összerakni az elefántfenséget;

sőt szebb kupac sem telik tőlük. De az igen,

hogy ormányuk vesse a csontokat

erre-arra. Hát megteszik.

És ez a szórás szemlátomást

szabott rítus, ősi, törvényszerű.

Már méretüknél fogva is

a gyászt testesítik meg, ormány-szeszélyük

sprezzatura.

Elefántok, amint

megfejtik alkat-anagrammájukat,

elefántok, amint absztraktul siratnak –

szellemük vezessen, míg rakom

keserűségem új remény-alakzatokba.

Christopher Reid: Szórás

(N. Kiss Zsuzsa fordítása)

2019 nyara

Okok, amiért jó, hogy nem vagyok Jennel

Nem tud táncolni. Egyáltalán nincs ritmusérzéke. Régebben ezt imádnivalónak találtam, amíg észre nem vettem, hogy az emberek kinevetik, és utálom ezt mondani, de szégyelltem magam.

Egyszer hallottam, amikor azt mondta a tizenéves unokatestvéremnek, aki az egyetemi felvételijével kapcsolatban kért tőle tanácsot, hogy „Igyunk meg egy cappuccinót valamikor, és majd dumálunk”.

Általában eléggé kilencvenes évekbeli elképzelései vannak arról, hogy mi a menő, mint például a koktélok, vagy húsz fontot adni egy tányér tagliatelléért egy „kis helyen”.

Nem hajlandó egy pillanattal sem korábban kimenni a reptérre, mint kilencven perccel a járat indulása előtt.

Nem kell többé meggyőznöm arról, hogy szeresse, ahol élünk.

Amikor este futni ment, bejött a nappaliba, elkezdett nyújtani a tévé előtt, és azt kérdezte: „Mi ez?”, rákényszerítve, hogy elmagyarázzam, milyen műsort nézek, noha tudta, mi az, csak hogy érzékeltesse: ő edz, miközben én a Segítség, gyűjtögető vagyok!-ot bámulom.

Túl sokat és túlságosan önelégülten beszélt arról, hogy nagy családból származik, mintha az ő döntése lett volna, hogy három testvére van.

Mindig azzal kérkedett, hogy ha felajánlanák neki, a nyilvánvalóan baloldali republikánus értékrendje miatt visszautasítaná, hogy a Brit Birodalom Rendjének tagja legyen, de amikor rákérdeztem, soha nem tudta megmondani, hogy ebben a fantazmagóriában egyáltalán miért ajánlanák fel neki ezt a kitüntetést.

Soha nem utasítaná vissza, ha felajánlanák neki.

Egy órába telt, míg lefeküdt, függetlenül attól, hogy hánykor kezdte el, mert előbb végigcsinált egy hétlépéses bőrápolási szertartást, vásárlási alkalmazásokat böngészett és podcastokat hallgatott. Ezzel szemben csupán húsz percet hagyott az ébresztőóra megszólalásától addig, amíg reggel el kellett hagyni a lakást.

Ha velem volt találkozója, mindig elkésett, a munkából sosem.

Nem tud vezetni (gyerekes).

Valahogy képes volt minden film cselekményét, amelyet megnéztünk, a saját életére visszavezetni.

Az elviselhetetlen nővére, Miranda, aki abszurd, otthon barkácsolt táblákat hordoz a tüntetéseken, olyan feliratokkal, hogy A TÖRTÉNELEM FIGYEL, és akiről tudom, hogy utál, mert valahányszor átjött vacsorára, mindig a „heteroszexuális fehér férfiakról” szónokolt, függetlenül a témától. Régebben hozzátette, hogy „bocs, Andy”, de a végére már ezzel is felhagyott.

A munkahelyi barátai: unalmasak, kirekesztők, és nem szórakoztatóak vagy viccesek.

Állandóan arról beszélt, hogy mennyire szereti a kalandokat, de soha nem bizonyította. Ki akart venni egy évet, hogy utazhasson, mert az egyetemen soha nem halasztott („majd jövőre”). Párizsba akart költözni („nem megfelelő az időpont”). Szerette volna felnyíratni a haját („nem néznék jó szemmel a munkahelyemen”). El akart menni egy szabadtéri, szex témájú rave-buliba („majd ha elmúlik a szénanáthám”).

Huszonkilenc éves kora óta hetente jár terápiára, de soha nem árulta el, hogy miről beszélnek, és soha nem láttam, hogy bármi baja lenne.

Túlságosan kötődik a kutyákhoz, és úgy beszél velük, mintha emberek lennének.

A goromba apja.

A furcsa anyja.

Olyan családból származik, akik hosszú körsétákat tesznek és társasjátékot játszanak.

Idegesítően beszédes, és tagja volt az iskolai vitacsapatnak, ami azt jelenti, hogy közel négy év alatt egyetlen vitát sem nyertem meg, még úgy sem, hogy több esetben is nekem volt igazam.

Folyton azzal szekált, hogy rágom a körmöm, piszkálom a lábam, túl sok a szőr az orrlyukamban és a segglyukamban stb., annak ellenére, hogy ő mindig a körömágybőrét babrálja.

Beszélget a moziban a film alatt.

Úgy tett, mintha nem lenne biztos abban, hogy szeretne-e gyereket, mert törődik a bolygóval, de szerintem egyszerűen csak tőlem nem akart gyereket.

Soha nem beszélt komolyan a gyerekvállalásról, annak ellenére, hogy tudta, mennyire szeretnék apa lenni, de amikor másokkal csevegett, néha bedobta, hogy „Ez az egyik kiszemelt babanevem”.

Ezek olyan nevek voltak, mint a Noe, a Blue és a Zebedee.

Sznob. Egyszer azt mondta, hogy szerinte azok az emberek, akik szalmakalapot viselnek a repülőtéren a nyári vakációra menet, „vidékiek”.

A múzeumokban túl sokáig időzött minden egyes műtárgy vagy festmény előtt, és nekem esett, ha túl gyorsan végigmentem a kiállításon.

Egyszer láttam, ahogy tiszteletteljes csodálattal bólogatott egy PICI JADEKANÁL előtt a British Museumban.

Csupán néhány alkalommal láttam sírni a közel négy év alatt, és nem akkor, amikor szakítottunk.

Ezek közül az egyik akkor történt, amikor egy Joni Mitchellről szóló dokumentumfilmet néztünk.

Tönkretette az életemet.

2019. július 5., péntek

Anyám kertjében, a szárítókötélen lóg egy pulóver és egy ing, amelyek úgy néznek ki, mintha egymás kezét fognák. A hálószobám ablakában állok, és nézem, ahogy a szél irányától függően változik az összjátékuk. Pontosan 19:03-ig bámulom őket, amikor felveszem a telefont, hogy beszéljek a nővel, akit három éve, tíz hónapja és huszonkilenc napja szeretek, és aki nyolc nappal és huszonkét órával ezelőtt dobott, és összetörte a szívemet, mint valami izmos piñatát.

Megbeszéltük, hogy hétkor hívom, de három percet várok, hogy világossá tegyem, többé már nem ő dönt. A nevére görgetek: Jen (Hammersmith). Ezt viccesnek találtuk: életem kiválasztott párja, egy londoni kerületre redukálva. Most, hogy a dolog elvesztette minden iróniáját, már nem mulatságos. Csupán egy tény. Felhívom Jent (Hammersmith), egy olyan nőt, akivel valószínűleg soha nem leszünk barátok, és aki London egy olyan részén él, ahová soha nem fogok ellátogatni.

– Halló?

– Szia – mondom, és a hangom megbicsaklik, akár egy skót duda hangja. – Andy vagyok.

– Tudom.

– Már törölted a számomat?

– Nem. Miért töröltem volna?

– Nem tudom, csak olyan hivatalosan mondtad, hogy „Halló?”, mintha egy fogorvosi rendelőben vennéd fel a telefont.

– Nem azt mondtam, hogy „Halló?”, hanem azt, hogy „Halló!”.

– Nem, úgy mondtad, mintha kérdés lenne, mintha nem lennél biztos benne, hogy ki hív.

– Tudtam, hogy te hívsz. Megbeszéltük az időpontot.

– Csak azt hittem, hogy mivel később hívlak, mint amiben megállapodtunk…

– Hét órát beszéltünk meg – közli vidáman. – És egyébként is fejből tudom a számodat.

– Miért?

– Mert az elején állandóan töröltem, így végül akaratlanul is megjegyeztem.

Visszagondolok arra a beszélgetésre, amelyet pár hónappal a kapcsolatunk kezdete után folytattunk, közvetlenül azután, hogy először vallottunk szerelmet egymásnak. Jen elárulta, hogy minden sms után törli a számomat, hogy ne lássa a nevemet a telefonján, és ne figyelje rögeszmésen, hogy mikor kap tőlem újabb üzenetet. Nem értem, hogyan történhetett meg ez. Vissza akarok menni oda. A filmekben hogyan utaznak az időben? Bármit megteszek. Nagy magasságból lezuhanok. Megrázatom magamat árammal. Bemegyek egy szekrénybe, és tízszer megpördülök a tengelyem körül. Elfojtom a zokogást, ami úgy hangzik, mintha csuklanék.

– Ó, Andy – sóhajt.

– Jól vagyok – mondom, és megint nyekergek, mint egy duda. – Hogy van Miranda?

– Jól. A vendégszoba most a babáé, úgyhogy a nappaliban alszom egy felfújható matracon, de minden rendben.

– Körülötted mindenhol táblák, amiken az áll, hogy A TÖRTÉNELEM FIGYEL?

– Nem, dehogy – feleli. Az egyik kedvenc poénunk, amely a kapcsolatunkkal együtt kialudt. Csak akkor engedtük meg magunknak, amikor cinkosok voltunk; amikor olyan közel álltunk egymáshoz, hogy a családját a sajátomnak éreztem, még akkor is, ha az őrületbe kergettek. Ő azonban mostanra átlépett ezen. Már nem vagyok a családja, már nem játszunk egy csapatban. Én csak egy férfi vagyok Közép-Angliából, aki csúnyán beszél a nővéréről, és akivel valószínűleg soha nem fog barátkozni.

– Hogy van anyukád? – kérdezi.

– Jól van, utál téged, a zumbaórán a halálodat tervezgetik. – Újabb jeges csend. – Nyilvánvalóan nagyon le van törve.

– Írhatok neki egy levelet? Aztán nem keresem többé, ígérem. Csak el szeretnék búcsúzni tőle.

– Örülne neki. Imád téged.

– Soha nem találkoztam még hozzá hasonló anyukával.

– Imádlak. – Újabb csend. Kiveszek egy cigarettát a zsebemből, és rágyújtok.

– Cigizel?

– Aha.

– Ne tedd, Andy, olyan keményen megdolgoztál azért, hogy leszokj.

– Nem érdekel! – vágom rá dühösen, remélve, hogy úgy beszélek, mint valami romantikus rosszfiú. Nagyot szippantok, és elfog az a sajátos megkönnyebbülés, ahogy a tüdőm megfeszül.

– Én is újrakezdtem. Lehet, hogy elszívok egyet, ha már te is cigizel. – Hallom, ahogy kotorászik a táskájában. – Furcsa itt lenni. A földön aludni. Annyit dohányozni és inni, amennyit csak akarok. Nem találkozni senkivel. Olyan érzés, mintha karácsony lenne.

– Karácsony?

– Aha. Mintha a világ megállt volna körülöttem. – Hallgatok. – Tudod, hogy értem.

– Nem, igazából nem tudom. Mert nekem ez a karácsony ellentétének hangzik.

– Mi a karácsony ellentéte?

– Fogalmam sincs. A húsvét? A legrosszabb születésnap? A saját kibaszott temetésem, leszámítva, hogy még élek, amikor megtörténik?

– Andy, megpróbálhatnánk elkerülni a hisztériát? Tudom, hogy ez szörnyű neked, nekem is az. De az emberek állandóan szakítanak.

– Ne mondd ezt! Ne hivatkozz úgy a „szakító emberekre”, mintha ez egy kormányzati felmérés vagy utcai interjú lenne. – A büszkeségem megakadályoz abban, hogy kimondjam, amit valójában mondani akarok, vagyis azt, hogy az „emberek állandóan szakítanak” olyan állítás, amely csak azt a felet vigasztalja, aki véget vetett a kapcsolatnak. Már nem szerelmes, és nem akar bűntudatot érezni emiatt. Tudom, mert én is mondtam már ezt. Nem vettem észre, hogy milyen haszontalan közhely annak a számára, akit épp dobtak.

– A terapeutám javasolt valamit, amit hasznosnak találtam, és szerintem neked is az lenne.

– A terapeutád egyszer azt javasolta, hogy „írjak levelet az egómnak”, úgyhogy bocs, ha nem égek a vágytól, hogy halljam, bármit is tanácsolt.

– Érdekel vagy nem?

– Mondjad.

– Azt mondta, hogy egy kapcsolat végén hasznos, ha az ember ír egy listát az okokról, hogy miért jó, hogy már nincsenek együtt.

– Nem tudom megírni ezt a listát, mert azt akarom, hogy együtt legyünk.

– Szerintem nem ezt akarod.

– De igen, ez minden vágyam.

– Próbáld megírni ezt a listát. Szerintem segít majd elválasztani a rólunk való fantáziát a kapcsolatunk valóságától, amiről szerintem mélyen legbelül tudod, hogy nem működött.

– Nem hiszem el, hogy ennyire közönyös vagy – fakadok ki. – Még soha nem hallottalak így beszélni.

– Csak próbálok segíteni mindkettőnknek továbblépni.

– Mindegy. Nincs értelme tovább vitatkozni. – Nem találom a helyem ebben a beszélgetésben: a kétségbeeséstől a közönyig bukdácsolok. Azt akarom, hogy tudja, mennyire szeretem, ugyanakkor azt is, hogy azt higgye, már nem érdekel a kapcsolatunk. Nem tudom, mit akarok elérni. Már bánom azt a három sört, amit megittam. – Nem hiszem, hogy ezek a telefonhívások segítenek rajtunk – mondom.

– Szerintem sem.

– Talán meg kéne állapodnunk abban, hogy egy ideig nem beszélünk egymással.

– Ha ezt akarod.

– Ezt akarom.

– Oké – egyezik bele, és nagyot szippant a cigarettájából. – Elmondtad már Avinak?

– Még nem.

– Andy.

– Majd elmondom neki, ha készen állok. Hadd legyen már nekem is némi szavam ebben a szakításban!

– Kivel szoktál beszélgetni?

– Te vagy az egyetlen, akivel beszélhetek erről a dologról – felelem, irtózva a saját szerelmem sivárságától. – Kérlek, tégy róla, hogy Jane ne kotyogja ki, amíg én el nem mondom Avinak.

– Megesküdött, hogy nem fogja, de már nem bírja sokáig – mondja. – Ő a legjobb barátod. Segíthet feldolgozni.

– Mi nem így működünk, Jen, de azért kösz. – Szünet, arra várok, hogy mondjon valamit. De hallgat. – Akkor hát, gondolom, viszlát – szólok fáradt derűvel. – És majd sms-ezünk, ha lakásügyekről vagy bármi másról kell egyeztetnünk.

– Igen, persze – mondja csendesen. – Vigyázz magadra.

– Szeretlek, Jen. – Hallom, ahogy fontolgatja a kockázatát annak, ha viszonzásul ő is ezt mondaná nekem, háta mögött a terapeutájával, aki a társfüggőségről és a határokról papol.

– Ölellek – válaszolja.

Leteszem a telefont.

Anya két bögrével lép be a szobába, én pedig kidobom a cigit az ablakon.

– Azt hittem, csak akkor dohányzol, amikor iszol – jegyzi meg, az egyik bögrét az éjjeliszekrényemre téve, míg a másikkal a kezében leül az ágy szélére.

– Már megittam három sört, és még nyolc óra sincs.

– Nincs ezzel semmi baj, tekintve a körülményeket.

Leülök mellé, és felveszem a bögrét, amelynek az elején bordó Courier New betűkkel ez áll: Az Aston Villának drukkolok és Ez az egyetlen bögre, amit az idén ajándékba kapok!

– Ennek a teának marcipáníze van.

– Tettem bele egy kis Amarettót – vallja be.

Átkarolom, ő pedig hozzám hajol, és beleszimatol a pólómba.

– Cigiszagom van?

– Igen – feleli, a vállamba temetve az arcát. – Istenem, de finom!

– Jen levelet akar írni neked. Azt mondtam, hogy csak nyugodtan. Remélem, nem baj.

Bólint.

– Szeretem Jent.

– Jobban, mint engem?

Ezt fontolóra veszi.

– Egy kicsit jobban. Szép gyertyákat kaptam tőle.

– Jogos.

Feláll az ágyról, és odamegy a kék-ezüst CD-lejátszóhoz, amely csupa karcolás az évtizedes használattól. Felvesz egy tokot, és kiveszi a CD-t.

– Addig maradsz, ameddig csak akarsz. Szeretem, hogy itt vagy.

– Kösz, anya. – Egy csilingelő hang és a vonósok áradó muzsikája melegséggel tölti be a szobát. – Mi ez, amit feltettél?

– Az In the Wee Small Hours. Minden idők legjobb szakítós albuma. – Visszajön, és leül mellém. – Tedd be mindennap, amíg jobban nem leszel. Én is megállás nélkül ezt hallgattam, amikor apád elment.

Elképzelem, hogy anyám ugyanígy érezte magát, amikor én újszülött voltam, így nem tudtam teát főzni neki, átölelni vagy lejátszani a kedvenc lemezeit. Megveregeti a hátamat és nehézkesen feláll, ahogy hatvanéves kora óta mindig. Frank Sinatra azonnal megvigasztal; a decemberek állandó hangja. Az a fajta hang, amely elhiteti az emberrel, hogy létezik egy alternatív világ, ahol luxus, elegancia, romantika és vonószenekarok uralkodnak.

– Olyan érzés, mintha karácsony lenne – jegyzem meg.

– Az jó! – mondja anya vidáman, és becsukja maga mögött az ajtót.

Az ablakhoz lépek, és a kiteregetett ruhákat bámulom. Az ujjak felváltva nyúlnak egymás felé, ahogy a táncukat járják a levegőben. Minden egy jel, mióta Jen elment. Minden egy újabb nyom, amely segít megérteni, mi történik.

Az első csókunkra gondolok, a lakása küszöbén.

Az első és az utolsó vitánkra gondolok, és az összes többire a kettő között.

Az első születésnapi ajándékokra gondolok, amelyeket egymásnak vettünk.

A felső ajkára gondolok, az anyajegyre az oldalán, és arra, ahogy az orra minden egyes szögből más formájúnak tűnik.

Az első éjszakára gondolok, amelyet a közös lakásunkban töltöttünk: ahogy átcipeltem a küszöbön, üres szobák, thai kaja, túl sok vörösbor, részeg vita az újságtartó szükségességéről, vihogós dugás a padlón.

Az első hat hónapra gondolok, amikor egy ágyban aludtunk, és arra, hogy a mellkasomon merült álomba, miközben átöleltem, és hogy pontosan ugyanebben a helyzetben ébredtünk.

Arra gondolok, milyen helyzetben aludtunk, amikor kényelmesen éreztük magunkat. Háttal egymásnak, a fenekünk összeért.

Arra gondolok, amikor először megnevettettem, és hogy számomra ez a hang mindig is a világ legjólesőbb hangja lesz, még a közönség nevetésénél is jobb.

Arra a lehetőségre gondolok, hogy soha többé nem fogom hallani a nevetését, soha többé nem veszek neki születésnapi ajándékot, soha többé nem találom ki, mit szeretne az elviteles menüből, soha többé nem hallom a titkait, vagy nem csókolom meg a szemhéja szirmait.

A telefonommal lefényképezem a pulóvert és az inget, arra az esetre, ha elfelejteném, milyen érzés, ha szeretik az embert. Behúzom a függönyt, és bebújok az ágyba, amelyben kisfiúkorom óta alszom. És csak sírok és sírok és sírok és sírok.

2015. július 27., hétfő

A harmincegyedik születésnapi bulik jobbak voltak, mint a harmincadikak. A harmincban túl sok a szimbolika. A szimbolizmus jó egy sztorihoz, de egy bulihoz rossz. A harmincegyedikre viszont már tudjuk, hol tartunk. Heti egy macskajaj, gyapjúpulcsi, barkácsolás, IPA – a harmincas évek eleje.

Jane születésnapja volt, a legjobb barátom barátnőjéé. Két éve voltak együtt, Jane az első babájukat várta, engem pedig végre hivatalosan is előléptettek a szülinapi ivászatok résztvevőjévé. A kocsma London központi részének senki földjén volt – huszonöt ember lakhelyét, utazási idejét és bébiszitter-költségeit kellett összehangolni. A végeredmény egy olyan hely volt, ahol senkinek eszébe sem jutott volna összejönni.

– ANDY! – kiáltotta Avi, amikor beléptem a kocsmába, ahol csupán néhányan lézengtek, olyan emberek, akiket nem ismertem. – A HANGULATFELELŐS, AKINÉL MINDIG VAN BAGÓ!

– Jól vagy, cimbora? – kérdeztem.

– Cigit! Cigit! Cigit! – skandálta. Kivettem egy csomag Marlboro Lightot a kabátom zsebéből, és észrevettem a jobbján ülő nőt, aki magában mulatott a barátom ötkorsós lazaságán. – TESÓ! – üvöltötte Avi a fülembe, majd két tenyerébe fogta és megcsókolta az arcomat. – Nem megmondtam? Andyre mindig számíthat az ember, ha cigiről van szó. – Megragadta a dobozt, és kivett egy szálat.

– Megengeded? – kérdezte a nő, a pakliért nyúlva.

– Csak nyugodtan – mosolyogtam. Farmert, magassarkút és karika fülbevalót viselt. Vállig érő, szőke haját a füle mögé tűrte. Nem emlékeztem, hogy a farmer, a magassarkú és a karika fülbevaló mindig is a kedvenc kombinációm volt-e egy nőn, vagy csak most lett az, mert ő viselte.

– Ó, bocsánat – szólt Avi. A lélegzete savanyú volt a sörtől. – Jen, ő itt Andy, a legjobb barátom. Andy, ő Jen. Jane legjobb barátnője.

– Á, remek – mondtam feleslegesen. – Honnan ismeritek egymást?

– Az egyetemről.

– OXFORD! – üvöltötte Avi. – Oxfordi picsák!

– Ismerem ezt a hangulatot, és túl korán tetőzik – mondtam neki. – Egy órán belül kifekszel, ha nem iszol egy pohár vizet.

Avi a szemét forgatta.

– Andy humorista.

Jen őszinte érdeklődéssel nézett rám.

– Ó, tényl…

– Hé, mi az, ami még egy humoristánál is kevésbé vicces? – folytatta Avi.

Sóhajtottam.

– Nem tudom. Mi az, ami még egy humoristánál is kevésbé vicces?

– Egy bukott humorista! – mutatott rám, és mellbe vágott.

– Briliáns – nyugtáztam fapofával.

A cigarettájával elindult az ajtó felé, Jen pedig felállt, hogy kövesse.

– Kérsz egy italt? – kérdeztem tőle.

A majdnem üres poharára nézett.

– Öhm…

– Rajta – biztattam.

– Rendben, egy vodka-tonikot kérek. Köszönöm.

Miközben a bárpultnál vártam az italokra, Jane lépett hozzám kitárt karokkal.

– Hé, boldog születésnapot!

– Miért nem lehet Avi ilyen magas? – kérdezte, a mellkasomhoz simulva. – Annyira menő.

– Mert Avinak mindig dús haja lesz. Nem lehet mindene. Akkor még idegesítőbb lenne.

– Ez igaz – bólintott, elhúzódva tőlem.

– Úgy látom…

– Beszívott – legyintett. – Tizenegy előtt már ágyban lesz. De megmondtam neki, hogy én nem viszem haza. És te hogy vagy?

– Jól – feleltem szórakozottan. – A barátnőd, Jen…

– Találkoztál már vele?

– Igen.

– Fantasztikus lány.

– Szingli?

– Mindig. Az örök szingli.

– Tényleg?! – csodálkoztam. – Ez meglep.

– Miért?

– Egyszerűen elbűvölő – feleltem.

– Elég régimódi vagy, nem? – jegyezte meg mosolyogva.

Avi jelent meg az ajtóban, a nyomában Jennel.

– Av! – csattant fel Jane. A férfi úgy fordult felé, mint egy jól idomított terrier. – Gyere velem, be akarlak mutatni valakinek.

– Kinek? Már minden unalmas picsát ismerek itt – felelte Av összeakadó nyelvvel, és bizonytalan, csapkodó mozdulatot tett a kezével. Jane megragadta a karját, és magával cipelte. Jen helyet foglalt mellettem a bárpultnál.

– Kösz – mondta, felvéve az italát.

– Egészségünkre! – Felemeltem a söröspoharamat, hogy koccintsak vele, és azonnal megbántam a gesztus formalitását. A koccintás, az első kortyok és a poharak letétele között kellemetlenül hosszúra nyúlt a csend.

– Még sosem találkoztam humoristával.

– Néhány kritikusom szerint ez most sem sikerült – válaszoltam.

– Akkor rajta, mon…

– Ki ne mondd!

– Mit ne mondjak?

– Egy viccet. „Mondj egy viccet.”

– Nem ezt akartam mondani!

– Tényleg? Akkor mit akartál mondani?

– Mondd el, hogyan lettél humorista.

Tüzetesebben szemügyre vettem. A hatalmas, álmos, kék szemét. A kis sebhelyet a két szemöldöke között. Az aranyszőke árnyalatait a hajában. Az orrát, amely aszerint, hogy merre fordította a fejét, a piszétől a kiemelkedőig, az egyenestől az enyhén íveltig változott.

– Te mit gondolsz, hogy lettem humorista?

– Hmm – tűnődött, miközben kortyolt egyet az italából. – Mindig kívülállónak érezted magad? Nem tudtad, hogyan légy önmagad? Nem tudtad, hogyan barátkozz a fiúkkal, vagy hogyan kedveltesd meg magad a lányokkal? Aztán egy nap egy betlehemes előadásban lenyűgöző alakítást nyújtottál, és mindenkit megnevettettél. Mire azt gondoltad: „Aha! Igen! Így fogom elérni, hogy az emberek megszeressenek.”

– Tényleg ilyen közhelyes vagyok? – sóhajtottam. – Te mivel foglalkozol?

– Találgass.

– Táncosnő.

Hahotázva nevetett.

– Perverz.

– Tudom, tudom, bocs. Hmm. PR. – Megrázta a fejét. – Újságíró. – Újabb fejrázás. –Táskatervező.

– Jézusom, ez olyan, mintha 1962-ből kértek volna fel egy férfit, hogy női munkákat soroljon fel. Katalógusmodell? Eladó a sminkespultnál?

– Azért, mert te annyira… – látva, hogy felvonja a szemöldökét, elbizonytalanodtam – elbűvölő vagy.

– Menj a francba.

– Adj egy kis segítséget.

– Oké, legyen az, hogy… – Néhány másodpercig gondolkodott, miközben ivott egy újabb kortyot. – Túl vagyok fizetve.

– Pénzügyek!

Hamiskás vigyorral emelte fel a poharát.

– Biztosítás.

– Hűha.

– Nem kell azt mondanod, hogy „hűha”.

– Mit biztosítasz?

– Hajókat.

Lassan bólintottam, miközben ezt megemésztettem.

– Akkor te olyan hajós csaj vagy?

– Nem.

– A tenger mellett nőttél fel?

– Ealingben – nevetett. – Az apám is ezzel foglalkozott, szóval azt hiszem, tőle örököltem az érdeklődést.

– Aha – bólintottam. – Le akartad nyűgözni apát.

– Mindenki le akarja nyűgözni az apját – közölte. – Ez az, ami minden döntésünket motiválja. Legalábbis a terapeutám szerint. A te munkád amúgy is sokkal érdekesebb! – tette hozzá újult lendülettel, valószínűleg megérezve, hogy azon agyalok, miről beszélhet a terápián.

– Bár a munkám nem is igazán a munkám – jegyeztem meg. – Csupán hetente néhányszor csinálok egy stand-up műsort.

– És mit csinálsz az idő többi részében?

Vettem egy mély lélegzetet, hogy elnyújtsam ezt a rövid pillanatot, amikor meghallotta a „humorista” szót, és azt hitte, hogy sikeres vagyok.

– Sokféle dolgot. Céges rendezvények házigazdája vagyok. Kórházakban szerepjátékos képzéseket tartok. Beöltözöm Hasfelmetsző Jacknek, és történelmi sétákat vezetek. Színjátszó szakköröket tartok iskolákban. Sajtot árulok a barátom piaci standján. Mindezt együtt, és meglepően jól megélek belőle.

Figyelmesen fürkészte az arcomat, szarkazmust vagy szomorúságot keresve.

– Nem ismerek hozzád hasonló embert – mondta.

Így folytatódott az este még néhány órán át. Felváltva vettünk egymásnak egy-egy újabb italt, és soha nem tértünk át a fél pintekre vagy felesekre. Egyre közelebb és közelebb húztuk egymáshoz a székünket. Ürügyet kerestünk arra, hogy megérintsük egymást – ő játékosan rácsapott a karomra, amikor ugrattam, én pedig finoman megérintettem az övét, amikor valami személyes dolgot mesélt magáról. Megborzolta a hajamat, amikor azt mondtam, aggaszt, hogy ritkul; hozzám hajolt, amikor megjegyeztem, hogy tetszik a parfümje, és megszagoltam a nyakát (Armani She – miután kapott egy üveggel a tizenhatodik születésnapjára, soha nem vette a fáradságot, hogy kipróbáljon valami újat). Mondatról mondatra váltottunk bizalmaskodásból kíváncsiságba, majd vissza; felváltva éreztük magunkat régi barátoknak és idegeneknek. Túl sok információt adtunk magunkról, aztán visszahúzódtunk. Feldobott bennünket egymás újdonsága, örömünket fokozta a másik öröme (ő, a bohém, de menő nyugat-londoni lány; én, a szakadt humorista, akinek sosincs otthon elég vécépapírja). Túl sok viccet csináltunk a különbözőségeinkből, és túl nagy jelentőséget tulajdonítottunk a hasonlóságainknak. Első osztályú flört volt. Valahányszor valaki odajött beszélgetni, úgy éreztem, megzavarták a párosunkat. Kétségbeesetten próbáltam újra minden figyelmemmel felé fordulni, és éreztem, hogy ő is ugyanezt szeretné.

Avi, ahogy az várható volt, fél tizenegyre már kiütötte magát, és hazament egy Uberrel. Jennel záróra előtt kiosontunk, hogy keressünk valami borzalmas bárt, ahol kettesben lehetünk. Tíz font belépő, bélyegző a kézre, italok fehér műanyag pohárból, hamis orchideák a vécében, kiskorú lányok Ja Rule-ra táncoltak középkorú férfiak bámész tekintete előtt.

Beültünk egy bokszba, a piros műbőr levált az ülésekről.

– HOGY NÉZ KI A JÖVŐ HETED? – kiabálta túl a „Mambo No. 5”-ot.

– HOLNAP EDINBURGH-BE MEGYEK – üvöltöttem vissza. – A FRINGE FESZTIVÁLRA VISZEK EGY ELŐADÁST, ÉS OTT LESZEK EGÉSZ AUGUSZTUSBAN.

– MILYEN ELŐADÁST?

– AZ A CÍME, HOGY CSAK SEMMI PETTING. A VÍZIMENTŐKÉNT SZERZETT TAPASZTALATAIMRÓL SZÓL.

– ÉLVEZTED?

– NEM IGAZÁN, CSAK NÉHÁNY HÓNAPIG CSINÁLTAM, HOGY LEGYEN MIRŐL ÍRNOM AZ IDEI EDINBURGH-I VERSENYRE.

Nem tudta leplezni a csodálkozását.

– VOLTÁL MÁR OTT KORÁBBAN IS?

– TÍZ ÉVE MINDEN NYÁRON.

– ÉS JÓ MÓKA?

– NEM IGAZÁN! – harsogtam, majd belekortyoltam a vodkás kólámba, és ültő helyemben táncolni kezdtem, hogy eltereljem a figyelmemet a feszélyezettségemről. – IDÉN AZ INGYENES FRINGE-EN LÉPEK FEL, AMI AZT JELENTI, HOGY A HELYSZÍN NEM KERÜL NEKEM SEMMIBE, DE AZT IS JELENTI, HOGY SENKINEK SEM KELL FIZETNIE AZÉRT, HOGY MEGNÉZZEN. MINDEN ELŐADÁS VÉGÉN EGY VÖDÖRREL KELL KÖRBEJÁRNOM, ADOMÁNYOKAT KÉRVE. – Bólintott, nem tudta, hogyan reagáljon. – ELÉG KÍNOS EGY HARMINCEGY ÉVES FÉRFINAK.

– AKKOR MIÉRT CSINÁLOD MÉG MINDIG?

Bólogattam a zene ütemére, és a műanyag szívószálat rágcsálva fontolgattam a választ.

– GONDOLOM, EZ EGY SZERELEM – kiáltottam végül, és a hangomat elnyomta Nelly Hot In Herre című dala. – VISZONZATLAN SZERELEM.

Ellágyult arccal nézett rám, amit nem tudtam értelmezni. Szánalom? Izgalom? Csodálat? Szórakozás? Undor? A fentiek mindegyike?

– GYERE, TÁNCOLJUNK – mondta, kioldalazva a fülkéből.

Nem tudott táncolni, amit imádtam. Ha Jen jól táncolt volna, túl sok minden lett volna az ő oldalán. A magabiztossága pont elég volt; a rémes tánctudása ezt imádnivalóan ellensúlyozta. Formás alakja és a stílusos, lezser ruhái azt sugallták, hogy legalább annyira ura a végtagjainak és a csípőjének, mint az eszének és a humorának, de egyáltalán nem volt ritmusérzéke.

A mozdulatok, amelyeknek lazának kellett volna lenniük, szögletesek voltak, és amikor ütemre kellett volna lépkednie, olyan volt, mintha melaszban gázolna. Élveztem, hogy férfiként sokkal könnyebb a sebességváltót üresbe tenni a táncparketten, így hát egyik lábamról a másikra váltottam, úgy mozgattam a fejemet és a vállamat, mintha egy csomót akarnék kigyúrni az izmaimban, az italom a mellkasomhoz szorítva, és nagyon igyekeztem nem lehunyni a szemem, és nem olyan arcot vágni, ami azt sugallaná, hogy képes vagyok elveszni a zenében.

A Grease-egyveleg és a villódzó reflektorok az este végét jelezték, én pedig gyorsan kitereltem Jent a bárból, mielőtt meglátta volna a pólómon összegyűlt izzadságpocsolyákat, amelyek aggasztó módon jobbára a hasam körül sötétlettek.

– Hol laksz? – tudakoltam.

– Hammersmithben.

– Hammersmithben? Ez fura.

– „Hammersmithben? Ez fura” – ismételte. – Briliáns megfigyelő vagy.

– Nem is tudtam, hogy ott élnek emberek. Azt hittem, csak egy autópálya van ott, meg egy színház.

– Igazi John Betjeman vagy.

– Add meg a számodat! – nyújtottam oda neki a telefonomat, ő pedig beírta a számát. Elmentettem, mint „Jen (Hammersmith)”. – Mivel mész haza?

– Busszal.

– Szeretnél társaságot?

– Te hol laksz?

– A Tufnell Parknál.

– Az mérföldekre van tőlem.

– Tudom. Esküszöm, hogy nem akarok felmenni hozzád – mondtam. – Csak beszélgetni szeretnék veled. Ha van kedved hozzá.

– Oké – bólintott. – Az jó lenne.

A busz emeletén ültünk, és utazás közben történeteket meséltünk a helyekről, amelyek mellett elhaladtunk. Kocsmákról, ahol megbuktam open mic-esteken, bárokról, ahol kudarcos randikon járt. Minden utca egy újabb múltbéli elcseszett randevúja helyszínét vonultatta fel. Próbáltam úgy tenni, mintha nem lepődnék meg a mennyiségen, de csendben felbecsültem, hogy ez a nő hetente hány randin lehetett az elmúlt évtizedben. Kíváncsi voltam, hogyan és miért volt ilyen sokáig egyedül, de nem akartam ítélkezőnek vagy unalmasnak tűnni. Nem számított, milyen későre járt, vagy mennyit ittunk, ő ugyanolyan biztos és játékos maradt, és ugyanolyan világosan fogalmazott. Rettentően kellett igyekeznem, hogy lépést tartsak vele, és felérjek a magabiztosságához. Megrémültem, érezve, hogy a részeg gondolatok Scrabble-kockákként potyognak ki a számon, és próbáltam elmés megfigyelésekké összerakni őket.

Elsétáltunk a lakásához, és megálltunk a lépcsőn. Pazar viktoriánus épület volt, öblös ablakfülkékkel, saját kapuval és sövénnyel. Az ő lakása az első emeletet foglalta el, és – ahogy váltig állította – a legkisebb volt a házban. A lépcsőn álltunk, halkan beszélgettünk, és úgy tettünk, mintha nem fáznánk. Néhány perc múlva ránk zuhant az éjszaka első csendje.

– Ez a leghosszabb idő, amíg rászánod magad, hogy megcsókolj egy lányt? – törte meg a hallgatást.

– Nem, ez most gyors. A múltban éveket töltöttem azzal, hogy felkészüljek rá.

– Aha – bólintott. – Manapság már nem a férfiak teszik meg az első lépést. Mi történt velük?

– Nem velünk van a baj, hanem veled.

– Velem?!

– Igen, a te hibád, mert olyan kibaszottul dögös, okos és vicces vagy. Hogyan csókolhatna meg bárki is? Ez olyan, mintha… Tom Sellecket próbálnád megcsókolni. – Felvonta a szemöldökét. – A fiatal Tom Sellecket – helyesbítettem.

– Ne kényszeríts rá, hogy én tegyem meg először.

– Nem foglak.

– Nem akarom, hogy nekem kelljen megtennem az első lépést – ismételte.

– Nem is kell.

Kezét a nyakam köré fonta, magához húzott, és megcsókolt. Kicsinek, ugyanakkor hatalmasnak éreztem magam; mintha a játékszere lennék, és egyben a királya is.

– Túl késő – mondta, és újra megcsókolt.

Azt az euforikus megkönnyebbülést éreztem, amikor az ember órákon át a legjobb anekdotáit és a legszórakoztatóbb vicceit adja elő, és minden alkalommal, amikor kimegy a vécére, megszagolja a hónalját és ellenőrzi az orrából kilógó szőröket, aztán rájön, hogy az egész nem volt hiábavaló. Nem én leszek a vicc csattanója, ma este nem. Nem szúrtam el. Én is tetszettem neki.

– Bárcsak itt maradhatnál! – mondta.

– Itt maradhatok.

– Nem, nem maradhatsz.

– Miért?

Töprengő arccal kutatott valami ok után.

– Van egy barátod – tippeltem. – Valami tagbaszakadt, kigyúrt… fedezetialap-kezelő. Tristannak hívják. Odafent alszik.

– Nem – rázta a fejét.

– Akkor mi az?

Sóhajtott.

– Nem szeretem ilyen nyíltan kimondani, Andy, de iszonyúan szeretnék dugni veled.

– De?

– De épp menstruálok.

– És?! – mondtam. – Nem érdekel. Minden tetszik benned.

– Tetszik a menstruációm.

– Tetszik a menstruációd – ismételtem meg. – Boríts be vele, nem bánom.

– Gusztustalan vagy.

– Szóval hét óra múlva elindulok Edinburgh-be, és egy egész hónapot kell várnom, hogy elvihessem álmaim nőjét egy italra?

– Igen – bólintott. – Addig is sms-ezhetünk. Remekül tudok sms-ezni.

– Biztos rengeteg időd van rá, ha ennyi hajót tartasz a víz felett.

– Pöcsfej vagy.

– Te meg egy szépség.

– Szépség és pöcsfej – mondta. – Micsoda tündérmese.

Csókolóztunk még egy kicsit.

– Azt mondtad, iszonyúan?

– Jó éjt – válaszolta.

A kezembe fogtam az arcát, és szemügyre vettem a vonásait: a tekintete ködös volt, a bőre kipirosodott a túl sok vodkától, a felső ajka kicserepesedett és megduzzadt a folyadékhiánytól, a szeme alatti finom ráncokban összegyűlt a fekete festék. Mégis, hajnali fél négykor még mindig hihetetlenül gyönyörű volt.

– Mondd el, pontosan mennyire iszonyúan – suttogtam, és szorosan a két füle mögé tűrtem a haját. – Azt hiszem, muszáj hallanom.

– Jó éjt – ismételte meg, majd elfordult, és bedugta a kulcsát a zárba.

Két éjszakai busszal mentem haza, és hajnali négykor kerültem ágyba. Másnap felszálltam az edinburgh-i buszra, hogy egy hónapot a Fringe-en töltsek. Valahogy sikerült pénzt veszítenem egy olyan úton, amelynek nem kellett volna semmibe kerülnie. Az előadás szar volt. Senki sem jött el megnézni. Aki mégis látta a műsort, érezte, hogy hiteltelen és üres. Amikor utána találkoztunk a bárban, a humorista barátaim, akik eljöttek megnézni, azt mondták, hogy „Nagyszerű volt, haver”, miközben a söröspoharukba bámultak, és gyorsan témát váltottak. Az egyik kritika kijelentette: „Ez látványosan a leggyengébb előadás, amelyet valaha láttam a Fringe-en”, amit én úgy rövidítettem le a szórólapok számára, hogy „a leglátványosabb előadás, amelyet valaha láttam a Fringe-en”.

Jennel mindennap írtunk egymásnak, és minden este beszéltünk telefonon. Ez volt életem legboldogabb augusztusa Edinburgh-ben.