Tartalomjegyzék

Impresszum 3

Ajánlás 4

Köszönet 6

Előszó 7

A munkáról 10

Klára 20

Miért is születtél? 26

Szabó Lőrinc: Semmiért egészen 39

Zsófi 41

Gábor 58

e.e. cummings 68

magammal hordom a szíved… 68

Boglárka 69

Nyaralás 86

A fiú 88

Ágnes és Feri története 94

Ágnes 94

Az első találkozás (Feri) 98

Ágnes utazása (nálam) 106

Második találkozás /Feri/ 126

Igazi Feri (nálam) 130

Andris és Lívia 140

Lívia 140

Ki Rómeó? 146

Andris 155

Lívia e-mailje (részlet) 163

Andris harmadszor 163

Ők ketten 168

Prológ 178

Utószó 181

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2022 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99131-458-5

ISBN e-book: 978-3-99131-459-2

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: N‘Orbi Adiós, Adun Suemue | Dreamstime.com,

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Ajánlás

Mindazoknak, akik megbíztak bennem, és kézen fogva – a gyermek naivitásával – indultak el azon a belső úton, amin épp úgy találkozhattak a tüzet okádó sárkányokkal, mint a jóravaló tündérekkel. Töretlenül barangoltak, néha újra meg újra bejárva ugyanazt az utat, ami épp nem visz sehova. Én meg igyekeztem bevilágítani minden sarokba, és ha megrettentek egy szörny láttán, kicsit erősebben szorítottam meg a kezüket. Azután egyszer csak szembetalálkoztak régi önmagukkal, átölelték egymást, szerették – sőt, szeretkeztek egymással –, és a frigyükből létrejött egy újember.

a Szerző

Hiába vagyunk tisztába a pontos úti célunkkal, ha képtelenek vagyunk egyetlenegy lépést is tenni felé. Hiába áll rendelkezésünkre a világ legpontosabb térképe, ha azt sem tudjuk, hogy hol vagyunk éppen. Ilyenkor jön jól egy kis külső segítség, mint például ez a könyv.

A Szerző történetein keresztül betekintést nyerhetünk egy pszciho-grafológus egyedi módszerébe. Megismerhetjük, hogyan vezeti, tereli, lökdösi – nagy türelemmel és szeretettel – az őt felkereső embereket. Megtudhatjuk, hogyan bátorítja őket abban, hogy elinduljanak a változás rögös, de sokat ígérő útján.

Azért szeretem N’ Orbi Adiós könyvét, mert segít felismerni és megszeretni azt az embert, akik vagyunk, akik lehetünk.

Neszlár Sándor

író

Van, aki Rorsach-tesztből – más meg zaccból – von le az emberi lélekkel/fantáziával kapcsolatos következtetéseket. Van diplomás és van nem diplomás /madár/jós, lélekbúvár –, ők mind arra valók, hogy jobban megismerhessük magunkat.

A szerző szabadidős-pszichografológus. Mások írásait magyarázza. Most, átmeneti időre – egy könyv erejéig – átengedte a kezdeményezést nekünk, olvasóknak.

Fiala János

riporter

Köszönet

A listám nagyon hosszú lenne, de biztos, hogy a szüleimmel, családommal, gyerekeimmel és barátaimmal kezdődne, vagyis azokkal, akiknek a szeretete, biztatása nélkül ezek a sorok nem rendeződtek volna soha egységbe. Folytatódna klienseimmel, munkatársaimmal, segítőmmel Veres Gyulával, az angyalokat gyógyító Suga Péterrel, kiváló írók, költők, értékes gondolatok szerzőinek nevével, akiknek elmém pallérozottságát, saját gondolataim tisztaságát is köszönhetem. Közülük most csak azok neve álljon itt, akiknek szellemisége e könyv egyes részeit is áthatja: Mészöly Miklós, Feldmár András, Ronald David Laing, dr. Farkas András, dr. Lenkei Gábor, dr. Ulrich Strunz, Csíkszentmihályi Mihály.

Előszó

– Rajzolnál egy kört?

– Mekkorát?

– Amekkorát szeretnél.

(Rajzol egy 15 centi átmérőjű, kicsit horpadt kört.)

– Szerinted más mit láthat a körödben?

– Labdát?

– Lehet. És még?

– Dinnyét, almát, lufit, golyót, bolygót, a Földet…

– Föld? Ez tetszik. Belerajzolnád EURÓPÁT?

– Ezt csak a többi kontinenssel együtt tudom.

– Nosza!

(Felismerhető kontinenseket rajzol, viszonylag arányosan.)

– Belekarcolnád Magyarországot is?

– Nem nagy cucc, erre bárki képes.

– Oké, akkor hadd lássam.

(Megjelenik Magyarország körvonala a papíron.)

– Akkor most jöhet Budapest!

– Az már csak egy kis karika lesz.

– Mondd már! Attól még tudjuk, hogy az ott Budapest.

– Ha te mondod!

– Ez eddig jó. Most rajzold be, légy szíves, a házatokat! Hányadik kerület is? Tizenkettedik?

– Te viccelsz?!

– Nem.

– Az már csak egy pont lesz.

– Rendben.

(Helyére kerül a PONT is.)

– Készen vagyunk?

– Biztos nem, ha így kérdezed.

– Nem hiányzik semmi a képről?

– Nem tudom, hova akarsz kilyukadni.

– Te hol vagy?

– Én nem vagyok sehol.

– Azt mondod?

– Nem értem, mit akarsz! Te is látod, hogy nem férek rá a képre… Nagyobb Földet kellett volna rajzolnom.

– De a Földünk csak ekkora, sajna.

– Akkor most mit vársz tőlem?

– Hogy lásd magad!

– Én? Én… látom magam.

– Ez olyan határozottnak tűnt. És más?

– Ha akar, bárki megláthat.

– Biztos? … Mekkora vagy te?

– Százhatvannyolc.

– Szerinted. És más szerint?

– ???

– Nézz a rajzodra! Mekkorának látszol?

– Ott nem látszom.

– Ühüm.

Mennyi esélye van arra a Kedves Olvasónak, hogy lássa önmagát, és mennyi esélye van arra, hogy más lássa önt? Közös életünk nagy társasjátéka ez.

Látni és láttatva lenni.

Lehet-e valaki az itt és mostban úgy, hogy senki nem számol vele, talán még saját maga sem?

Lehet-e feszültségek nélkül élni úgy, hogy nem vesznek tudomást az emberről, hogy nem tudni, miért történnek meg velünk dolgok, amelyekből mi kimaradunk?

Olyannyira akarjuk, hogy ne így legyen, hogy mással már nem is tudunk foglalkozni, csak magunkkal. Sem időnk, sem energiánk, de legfőképpen szemünk nincs rá, hogy észrevegyük, ebben a társasjátékban csak vesztesek lehetünk, ha a másikat nem látjuk meg vagy nem ismerjük fel. Ha csak az elvárásainkat fogalmazzuk meg, és azok beteljesülésétől reméljük szépnek azt az életet, amit helyettünk a párhuzamos világban mások élnek.

Valami mindig hiányzik.

De mi?

Kedves Olvasó, amit Ön most a kezében tart – műfaját tekintve –, a tényirodalom és a tudományos ponyva körébe tartozik.

Csak ebben a formában engedhettem meg magamnak, hogy néha szájbarágósan, néha leegyszerűsítve – de kerülve a szakzsargont – adjak közre történeteket.

Ezek szíves tudomásulvételével ígérhetek kellemes időtöltést, jó szórakozást, és – reményeim szerint iszapmentes gondolatokat.

a Szerző

Budapest 2021.12.20.

A munkáról

Ha bemutatkozom, két fontos dilemma foglalkoztatja az embereket. A pszicho-grafológus pszichológus végzettségű? Netán orvos, vagy csak „egyszerű” grafológus? Mit jelent ez az összevont fogalom?

Amikor beszélek a munkamódszeremről, gyakran inkább elhallgatom, hogy kineziológusként megszerzett tapasztalataimat is felhasználom. Ez még jobban bonyolítaná a helyzetet.

Nem szeretek a találkozás előtt semmilyen információt kapni, így kerülöm a személyes találkozást is. A kapott írásmintával először ismerkedem, majd szakmailag alapos elemzésnek vetem alá. Ekkor csak az érdekel, hogy mi az, amiben eltér a „normálistól” a duktor. (A sztenderd íráshoz való rögzültség is eltérést jelent.) Ezután „pihenni” hagyom – tulajdonképpen ezalatt kel „életre” – addig, míg nem látom magam előtt az egész napját, onnantól kezdve, hogy felkel, és majd valamikor lefekszik. Tudnom kell, hogy az eseményekre hogyan reagál, mit gondol, mi az, amit ki is mer mondani, és mi az, amiről hallgat, s annak mi az oka. Így a következő lépés – természetesen az írás sajátosságait, torzulásokat figyelembe véve – megállapítani, milyen életkorokhoz köthetők azok a változások, amelyek gátakat, elakadásokat okoznak a jelenben. Nem vagyok látnok és nem is törekszem ilyesféle készségre, ezért amit ilyenkor „megállapítok”, azt többszörös következtetés után teszem. Magunk között bevallhatom, ez közel van a spekulációhoz. Azért nincs jelentősége, mert ezek még a jegyzeteimben sem kapnak helyet, viszont később, mikor megkezdjük a foglalkozásokat, a beszélgetés során lehet olyan kérdésem, amik beigazolhatják előfeltételezéseimet. Szóval, elsősorban a beszélgetésvezetésben lehet óriási jelentősége.

Aztán találkozunk.

Ismertetem a játékszabályokat. Én mindig igazat mondok, ha vele kapcsolatos kérdésekre kell válaszolnom, vagy nem válaszolok. Tőle ugyanezt várom el: ha olyan területre jutunk, amit már nem szívesen jár be velem, akkor inkább jelezzen, hogy neki ennyi, mint hogy őszintétlen viselkedéssel megvezet. (Mellesleg jegyzem meg: ha valaki képtelen a felelősséget a legkisebb mértékben felvállalni tetteiért, az észre sem veszi, hogyha őszintétlen a viselkedése.) A megállapodást fontosnak tartom, mert a fejlődésének fontos határköve lehet a tudatos, kontrollált viselkedés. Amikor erre a lépcsőfokra is sikerül fellépnünk, már magától mondja, hogy az elején mikor nem mondott igazat. De ehhez óriásikat kell lépnünk; elsősorban fel kell ismernie magát, hogy ki is ő tulajdonképpen. Szerintem sokan meglepődnének azok közül is, akik úgy érzik, ismerik magukat, és tudják, merre tartanak, hogy milyen kevéssé ismerik azt a „személyt”, akivel együtt élnek. A közös célunk, hogy ne csak felismerjék, hanem egy olyan szimbiózist alakítsanak ki „egymással”, ahol az egymásközti feszültség feloldódik, az önelfogadás minden szinten megtörténik.

A skizofrénia csak akkor ártalmas, ha az „együttélés” problémás.

Erősen nehezíti a dolgot, hogy szinte minden egyes esetben akkor találkozunk, amikor sokszoros kísérletet tesznek személyes kapcsolataik sikeréért, és sokszoros kudarcot vallanak (vagy így élik meg, ami tulajdonképpen hatásában ugyanezt jelenti). Azt a korlátot, amit évek nehéz munkájával felépítettek maguk körül (hogy védjék azt az ismeretlent, aki életben tartja őket), most pillanatok alatt akarják lebontani, miközben kapaszkodnak egy személybe, ragaszkodnak egy látszólag biztonságos helyzethez. Vagyis becsapják önmagukat. Miért várnám, hogy őszinték legyenek velem?

Másik fontos játékszabály: mindketten bármikor mondhatjuk, hogy vége. Akár indoklás nélkül, de én minden esetben kötelezőnek tartom magam részéről megfogalmazni az okot. A bemutatkozás során mindig azt javaslom, hogy az intenzív szakasz (három-négy találkozás) után döntsünk a folytatásról. Hitem szerint ekkor már kell olyan változásnak történnie, amit ő is észlelhet, tehát döntésképes. Ha valami oknál fogva nem találunk egymásra, az első találkozáskor kiderül, ilyenkor (az írás alapján bőséges információ birtokában) javaslok egy másik gyógyítót.

A legtöbb neurózis alapja: a dependencia. Erős függőség személyhez, vagy helyzethez. Saját működésének tanulása közben akkor dolgozunk jól, ha megtörténik a leválás, de ennek gyakori oka – és természetes következménye –, hogy a terapeuta személye lesz, akire – vélhetőleg rövid ideig – átteszi ezt a függő viszonyt. Amikor megérti, hogy a gyógyulást nem a terapeutának kell tulajdonítania, hanem saját magának, pszichés energiái koncentrálásának, akkor a leválás természetes úton megtörténik. Van azonban olyan is, amikor a „gyógyulásnak” olyan szakaszába lépett, ahonnan segítség nélkül kell tovább haladnia, mégis produkál érdekes tüneteket, hogy újabb és újabb találkozásokat „erőszakoljon” ki. Jó kis játék, és jó kis fejtörés megtalálni azt a határt, ahol a kapcsolatunk megléte vagy hiánya nem okoz visszaesést.

Az elakadás oka vagy következménye lehet a diszharmonikus fizikai állapot, ezért – másrészt, ha a betegségjegyek az írásban is megjelennek – egy általános állapotfelmérésre kérem meg. Teszem ezt függetlenül a meglévő leleteitől és azok minőségétől.

Miden kapcsolat alapja: a bizalom.

Nekem szerencsém van, mert az írás analizálása olyan tudást enged meg, amely talán a legközvetlenebb kapcsolatának vagy partnerének sem adatik meg. Ezért is van, hogy szinte önkéntelenül tegezem le, vagy ajánlom fel mindjárt az elején, mert tudom, hogy a magázást később többször úgyis bebuknám, és lehet, hogy abban a helyzetben már nagyon zavaró lenne. A kérdéseim először érdeklődők, később előfordul, hogy provokatívak. Ennek elsősorban az az oka, hogy alapból a pszichagógia (önfelismertetés) módszerét alkalmazom. Ezért neki kell kimondania olyat is, amivel eddig nem mert szembenézni. A többi – nyugati – diagnosztizáló, feltáró-gyógyító eljárásokkal szemben én olyan célirányos kérdéseket tudok feltenni, amelyekből egyértelműen kiderül már a kapcsolatunk elején, hogy sokat (mindent!) tudok róla. A bizalom fontos kelléke, hogy azt higgyük, nincs miért titkolóznunk a másik előtt – tessék, itt állok pőrén, a tiéd vagyok.

Azt is tudnia kell, hogy nem ítélkezem.

Ennek két oka van. Egyfelől a múltbéli dolgok már megtörténtek, azokat megváltoztatni nem lehet. Megbánást mutatni és meggyónnia a legnagyobb Mester felé kell. Részemről ezt időpazarlásnak tartom, ezzel az érzésével nem kívánok foglalkozni. Másrészt nagyon ügyelek rá, hogy semmilyen érzelem ne befolyásoljon, mert ő gyógyulni jött hozzám, ahhoz pedig az együttérzésem kevés és félrevezető. Nagyon bizalmas a kapcsolatunk, de nem lehet baráti – ha mégis azzá válna, akkor utána én már nem segíthetem. Ezt minden olyan esetben el is mondom, ahol azt érzem, hogy személyem nagyobb érdeklődést vált ki, mint azt a terapeuta-szerep megengedné.

A grafológia – talán a művelői okán is – megmaradt azon a szolgáltatási szinten, ahol elkészítjük a szakvéleményt, és ezt prezentáljuk. Régóta gondolom, hogy nem a súlyának megfelelően működtetjük, ennél sokkal többre képes, mint hogy ilyen udvarias, távolságtartó módon szerénykedjen. Ha én valakinek azt mondom (vagy írom), hogy „kihívásokkal küszködik ösztönéletének rendszerezésében”, ennek mi értelme? A grafológiai etikai kódex (mert ilyen is van) erre – nagyon helyesen – pontos útmutatásokat ad: mit és hogyan közölhetünk. Vagyis be kell „burkolni” egy aranyos cukorkáspapírba. Ez normális. A megrendelő elolvassa, megpróbálja értelmezni (remélhetőleg nem félreértve), majd dönt, hogy ez igaz vagy sem.

És ha elfogadja az ítéletet, mi fog történni? Ha tudja is, miként változtasson rajta, meg fogja tenni? Eddig miért nem tette? Kellett hozzá az aranytollú grafológus? Nehezen hihető. Az összes igazság, amit leírhatunk, semmit nem ér, ha nem ő maga jön rá. És ha maga jön rá, még semmi nem történt, mert a következő nagy kérdés: „de miért van így, mi okozza”? A változtatás érdekében szükséges ez a tisztánlátás, különben úgy jár, mint az, aki puffadásra szed évek óta gyógyszert, ahelyett, hogy alapos májméregtelenítést végezne.

Elveszik az inspiráció, nincs logikai kapcsolat a felismert probléma és aközött, hogy mit kell másképpen csinálni.

A másikról való tudást nem tékozolhatjuk el holmi társasjátékra!

Másfél órában állapodunk meg, de saját időbeosztásomban két órát hagyok. Egyrészt azért, hogy ne kényszerüljek a mondat közben felállítani és elbúcsúzni tőle, másrészt nem jegyzetelhetek, mert akkor nem rá figyelek, ezért a végén pótolom be, és gondolom végig azt is, hogy a következő találkozásunk miről fog szólni. (Azért szeretem így csinálni, mert így a tudatalattimat is be tudom vonni a felkészülésbe: „betáplálás” után remek ötletekkel segít, néha szó szerint megálmodok előre helyzeteket.)

Minden foglalkozás után házi feladatot adok, ezek egy része a grafoterápia körébe tartozik, illetve szívesen adok mérlegeltető feladatokat. Itt következik egy másik indok, amitől idejekorán befejeződik az együttműködésünk: ha nem csinálja meg a feladatokat. Vannak, amelyeket csak előre jelzek, hogy gondolkodjon rajta, előbb-utóbb majd ezt is el kell végezni, de amelyiknél azt kérem, hogy a következő alkalomra készüljön el, azt szerencsés megcsinálni. Azt gondolom, hogy a sokszor káros gyógyszerek helyett egy sokkal humánusabb gyógymódot nem alkalmazni – vagy elfelejteni „beszedni” – az illető érdektelenségét, nemtörődömségét mutatja, vagyis nem komoly a gyógyulási szándéka. Ez az ő magánbejáratú problémája, ezen nem tudok és nem is akarok segíteni. Megjegyzem, soha nincs bennem semmilyen indulat, egyszerűen csak tudomásul veszem, hogy ez a „döntése”.

Mindig megkérdezem, hogyan érezte magát (teával szoktam kínálni, füstölőt és gyertyát gyújtok), mondtam-e valami olyat, ami sérti, vagy nagyon nem ért vele egyet. A válaszok nagyon fontosak, nem csak udvariasságból érdeklődöm. Időpontjavaslatom csak akkor van, ha megkérdezi, hogy szerintem mikor kellene újra jönnie. Mindenki érzi, hogy milyen fontos az, amit csinálunk, tehát a foglalkozások idejét is meg tudja szervezni.

Időnként fontosnak tartom, hogy csoportos tréninget tartsak. Természetesen nem kötelező, de az új tanulás miatti hatékonysága felér négy-öt találkozóval, ezért ajánlott.

A három-négy találkozós intenzív szakasz után jön a ritkább, kb. kétheti rendszerességű rögzítési szakasz.

Ekkor fog tudatosulni benne, hogy mit kellene másképpen csinálni, sőt próbálgatja szárnyait. Itt akkor nyerünk csatát, ha sikeresen elvégzett kisebb feladatok hatására kellő önbizalmat sikerült szereznie, ha felismerte a benne élő „személyt”, már egy kicsit kezdi is megszeretni, és azt akarja, hogy jó legyen neki. Jellemzően többet tartózkodik a jelenben, és elhiszi, hogy lehet jövője. Egyre kevesebbet akar ártani magának (a neurotikus hajlamúak gyakran hívják így fel magukra a figyelmet). A teljességhez hozzátartozik: ha azt mondja, szereti magát, esze ágában sincs ártani, sőt kényezteti, jutalmazza magát, ez sem jelent feltétlen egészséges lelki működést, mert lehet, hogy a túlzott mértékű önféltés ugyanúgy tudattalan önagresszió.

El tudod képzelni, micsoda erő szükséges hogy idáig eljusson? Hogy ez a fenti pár sorban megfogalmazott változás egyes embernek azt jelenti, hogy visszakapta az életét?

Természetesen itt még sok a bizonytalanság.

Az új tanulása során jó pár akadályt le kell küzdeni. A bizonyosság, hogy jófelé halad, addig erős, míg magában van. Mikor kilép a többiek elé, akkor jön az igazi kihívás.

Klienseimmel találkozva gyakran kívánom, hogy legyen hitük és energiájuk másnak lenni, keresni azt a kosztümöt, amelyik a leginkább illik ahhoz a személyhez, aki éppen most nő fel bennük.

A foglalkozásainkon gyakran alkalmazok más terápiákból átvett módszereket. Fotelem alkalmas – kissé megdöntött állapotában – arra, hogy a benne üllő kellemes félhomályban elrévedezzen a múlt dolgain, és ha kezébe vesz egy szálat, segítem kérdéseimmel végiggombolyítani azt. Nincs módosult tudatállapot, csak relax. Képeket vetítek elé, melyeket egyre inkább felcserél az övéire – sok gyerekkori félelem ekkor talál gazdára.

Minden emberben van veleszületett alkotókészség. Hogy gyermekkorában mennyire sikerült kibontakoztatni, egyáltalán felszínre tudott-e törni, az a környezet motivációs erejétől kulturális szintjétől, érzékenységétől függ. Megfigyeléseim mindig kitérnek a művészi hajlamára: egyedi vagy reproduktív, esetleg ráépülő? Milyen (gyerekkori) félelmek korlátozzák önkifejezésszintjét?

A feladat azzal indul, hogy megkérem, a közvetlen környezetében élő (nem biztos, hogy számára fontos) embereknek adjon egy színt. Nyugodt helyen, kvázi imaginációs állapotban álmodja meg, hogy például a párja milyen „színű”. Aztán kiterjesztjük még néhány emberre. Majd arra kérem, hogy ezekkel a színekkel „alkosson” egy nonfiguratív festményt. Olyan eszközöket használ, amilyeneket szeretne. Ezt is meg kell álmodni, ezért nem lehet siettetni. A mű elkészülte után még sokat fogunk beszélgetni róla; általában a szabad asszociációs módszert használom.

Az alkotások pedig művészi szempontból is nagyon értékesek, akár tárlaton is megállnák a helyüket. Ez új utat nyithat meg számára, új energiákat, új inspirációkat „okozhatnak”. Ezáltal ismét a jelenbe kerül, miközben tudattalanul a múlt árnyait festi ki magából.

A test, lélek, szellem „szentháromságából” gyakran a test kap a legkevesebb figyelmet. Értem ez alatt a napi higiéniát, táplálkozást, karbantartást.

Ha egy szabályos kör alakú zsinórt egyenlő távolságban felvett három pontján azonos erővel egyszerre meghúzunk, kapunk egy egyenlő oldalú háromszöget. A csúcsokra ráírhatjuk: test (fizikum), lélek (kémia), szellem (psziché). Ez elvileg megfelel a születéskori helyzetnek – többnyire. A fejlődés során az a szerencsés, ha a háromszög csúcsai azonos erővel húzódnak kifelé, vagy a flowba kerülés okán rövid ideig és csak egy kicsit „nyúlik” meg valamelyik irányba. Ha mégis valami játékos kedvű erő tartósan kihúzná a zsinórunkat az egyik sarok felé, a másik két sarok közelebb kerülne egymáshoz, de ez az aránytalanság azt is jelenti, hogy ezeken a területeken előbb-utóbb probléma lesz.

A fejlett társadalomban élők – elsősorban a tengernyi szellemi ingernek köszönhetően – nem veszik észre, hogy egyes területük mennyire elsatnyul. Amikor az aránytalanság miatt különböző nehézségekkel kell szembenézniük, a megoldást nem magukban, hanem valami külső, transzcendentális erő „behívásában” látják. Miután mindenki hisz valamiben, a környezettől, kulturáltságától, a tradícióktól – nem kis mértékben a szerencsétől – függ, hogy klasszikus vallási forma, esetleg szélsőséges, fanatikus, vagy valamilyen misztikus földönkívüli hatalom fogja irányítani. Ekkor a háromszög csúcsa ebben az irányban fog kihegyesedni. De ez a tanulási folyamat hosszúra nyúlik: a test nehezen viseli a hosszan tartó elhanyagolást, és megjelennek a fizikai jelek. Ezekre először – transzcendens energiák segítségével – tudatos öngyógyítás kezdődik, majd – miután ez nem ígér gyors megoldást – orvoshoz fordul, és itt megkezdődik a kezelés. De a test továbbra is – sőt a „betegség” okán még inkább – fulladozik a túlzott koleszterin bevitele, a környezeti mérgek, a mozgásszegény életmód miatt. Ilyenkor már egyre nehezebb a háromszögnek ezt a csúcsát is meghúzni. Egyedül sokszor esélytelen az ember. Ha mégis történik valamilyen próbálkozás, a test elkezd lázadozni (elég arra gondolni, ha egy nap kimarad a mindennapi jól megérdemelt kávéadag), olyan hisztit csap le, aminek engedni kell. Türelemmel, újra tanítva simán meg tudna lenni kávé nélkül. Tudom, nem ártalmas, de mégis csak egy stimuláns, ami akkor lesz ártalmas, ha hozzászoktatjuk a szervezetet, és már csak így képes „megfelelően” működni. És ez csak a kávé volt. Vajon hogyan reagál egy tisztítókúrára vagy rendszeres testmozgásra?

Hát ne tudd meg! Illetve mit is beszélek… tudd meg!

Ezért kényszerültem kidolgozni a futásterápiát, és ezért választottam módszerként a személyi trénerséget. Az a tapasztalatom, hogy ilyen mérvű változás eléréséhez nagyon szoros együttműködés szükséges. Ezt egészen addig kell fent tartani, míg a saját teste nem kezd el együttműködővé válni, illetve a felszabadított hormonok (mint egészséges stimulánsok) nem kényszerítik arra, hogy nap mint nap bekapjanak egy kis aminosav-koktélt, amitől részeg bódulatban képes lesz hajnalban, hidegben, forróságban, teljesen abnormális módon „kínozni” magát.

A futásterápia az egyik legnagyobb találmány: rengeteg érzelmi, szellemi, fiziológiai problémára tud megoldást, de én egyedülálló terápiaként nem alkalmazom.

A munkamódszer nem lehet egyedülálló védjegy, nincs két ember, akinél ugyanolyan módon és ugyanazt alkalmaznám. A világon nincs olyan, amit valaki már ne csinált volna – akár tudattalanul is –, ezért nem lehet ezeket kisajátítani sem a tudománynak, sem az ezotériának. Csak a hippokratészi törvényt tudom magamra nézve elfogadni: nem ártani. A módszer önmagában nem lehet hatékony, csak akkor, ha én alkalmazom, mert az én energiáim keverednek az övével, kölcsönhatásba kerülünk, akarva-akaratlanul. A siker közös erőfeszítés eredménye lesz.

Nekem a tudomány dölyfe mutatkozik meg azokban a terápiákban, ahol a terapeuta maximálisan arra törekszik, hogy minél semlegesebb maradjon. Mint ahogy nem tudok elképzelni olyan bábaasszonyt sem, aki a vajúdó kismama mellett állva hűvösen figyeli, hogy milyen változásokat él meg. Aki bábaasszonyt keres meg, annak segítségre van szüksége. Konkrét segítségre. Aki lélekbúvárt, annak is.

A „beszéljen a gyerekkoráról, és majd én jegyzetelek” nem az.

Időnként előfordul, hogy olyan érkezik hozzám, aki felkészült a „bajából”. Jellemzően több diplomás, magas képzettségű emberekről van szó, akik tanulmányaik során pszichológiát, szociológiát, vagy egyéb társtudományt tanultak. Ennél fogva bizonyos határon túl nem hajlandók követni, vagy némely dolgokkal szemben fenntartással vannak. Talán a módszerrel szemben is szkeptikusak. Nem értik, hogy mi bajuk lehet, amit már a hatodik orvos sem tud meggyógyítani. Közben eszükbe sem jut, hogy eddig még egyszer sem követték egyik terápiát sem, csak ott voltak. Nem volt türelmük, vagy kitartásuk, és hitük. Ezek egyikét sem tudja pótolni a terapeuta, illetve nem pótolhatja.

Ezért minden terápia legfontosabb kérdése, hogy mennyire hiteles a terapeuta személye. Amennyire lehet, elkerülöm a szakzsargont, és nem bonyolódom bele olyasmibe, amihez nem értek. Mindig a megoldásra koncentráltatom. Nem szeretek túl hosszú időt azzal tölteni, hogy mi mennyire nem működik. Az önsajnálat ellene van a változásoknak!

De a legfontosabb, hogy érezze azt a tiszteletet, amit a változtatási szándéka iránt tanúsítok.

És talán ennél is fontosabb, hogy szeressem úgy, mint az erdőt, a vizeket, az eget, a földet, mindent, ami része az egésznek (a világnak), illetve akik apró részleteiben ezeket a részecskéket magukban hordozzák.

A csodát, amit EMBERNEK hívnak.

Klára

Klára, mikor megkértem, hogy jellemezze az együttműködésünket, a következőt mondta: „Élő inspiráció az igazi változásra”.

Ha egy élő, de gondolkodni képtelen szervezet növekedik, anyagcseréje van, helyzetet változtat, annál inspirációról beszélni még felesleges, de a változás tanulási folyamatot eredményez, a tanulás pedig így vagy úgy, de stresszel jár, ami az egyszerűbb szervezetek idegrendszeri felépítésétől függően meghatározhatja sorsukat.

A gondolkodásra képes egyedeknél az ellentmondást – értem ez alatt, hogy szándéka szerint változtatni vagy változni akar – a körülmények döntően növelhetik.

Így tehát a döntés önmagában nem elég, mind a környezet, mind pedig a múltbéli, hozott vagy átélt tapasztalat, a fantázia ereje, a pszichés energiák nagysága, és nem utolsósorban a kockázatvállalási készség határozza meg.

Klára szülei ötéves korában elváltak, de az apja lazasága, sármja, arisztokratikus viselkedése (állítólag balkézről grófi leszármazott) mint férfimodell, meghatározóvá vált szexuális fejlődésében és későbbi partnerkapcsolataiban.

Ezért ő az anyjával és nagyanyjával élt együtt, időnként nagyon nehéz körülmények között.

Sokszor volt olyan gondolata, hogy „ha ilyenek a nők, akkor ő nem akar nő lenni”. Ehhez még hozzátett anyjának időnkénti hiszteroid nőiessége: megfogalmazása szerint „hol frigid, hol kurva módjára viselkedett”. Sőt – miután egy ágyban aludtak – olyan esetre is emlékezett, amikor az anyja önkielégítés után azzal a kézzel simogatta, amivel „azt” csinálta. Az anya és nagymama közösen elhibázott életüket (nagymama is korán elvált) megtorolva gyakran verték, illetve jó esetben tudomást sem vettek arról, hogy ő él.

Így aztán evidens, hogy párkapcsolatban – részben vezekelve a szülők bűne miatt, részben a „bántás” rögzülése miatt – talált magának egy apát, aki vele szemben kiélheti apai „ösztöneit”, illetve Klára helyettesítheti az anyját. Ez az ember a meleget, a biztonságot nyújtja számára, tehát férj és apa. És hogy a szenvedés érzése is megmaradjon, rossznak kell lennie, hogy férje, Endre állandó „izélgetése” ne legyen alaptalan. Miután egy „apával” nem lehet normális szexuális életet élni, ezért szert kellett tenni egy olyan férfira, aki laza és épp elég romlott ahhoz, hogy ne érezzen lelkiismeret-furdalást mellette, akivel együttlétük kizárólag csak a szexre koncentrálódik. De még ez sem az igazi, mert Klára Tiborban a jövendőbeli váltás lehetőségét látja, viszont ötéves kisfiuk, Barnabás, ragaszkodik Endréhez, Endre Klárához, Klára Tiborhoz, aki legalább egy vagy két nővel alakított ki rajta kívül hasonló kapcsolatot.

Szóval, egy ókori görög dráma bonyolultságú helyzetet sikerült létrehozniuk.

És ha mindenki saját szerepét akarja beteljesíteni, hasonló véget is érhet.

Klára – miután segítő hivatást választott magának – eljutott abba az állapotba, amikor az embert a kötelességtudata tartja életben, amikor a tudattalan halál vágyával azt akarja bizonyítani: rossz vagyok, és ugye megmondtam, az életemnek semmi értelme.

Ekkor találkoztunk mi.

R. D. Laing szerint: „Ha azt akarom, hogy életemnek önmagam számára értelme legyen, akkor valaki más számára kell értelmessé tennem. (mert) Mi mi vagyunk.” De ha valaki olyan helyzetbe kerül, ahol nem csak a minek, de az énnek sincs értelme, akkor a változtatásra sincs esély.

A lágerek túlélői a következő azonosságokat mutatták: nem feltétlenül akartak elsők lenni, nem akartak kitűnni, a szabályokat csak olyan mértékben tartották be, ami még a biztonságukat szolgálta, ritkán kockáztattak, de képesek voltak sanyarú helyzetük mellett másokat szeretni, segíteni. Mertek nagyvonalúak lenni, és még egy nagyon fontos: egy percig sem gondoltak arra, hogy nem élhetik túl. Gyakran fantáziáltak a szabadságról, ezzel az elkeseredőkbe is képesek voltak új erőt csepegtetni.

Ezek az emberek valamilyen szempontból hősök voltak. De… de nem annak születtek, egyszerűen csak jobban asszimilálódtak a helyzethez, mint a többség. Ha a történelem nem küld rájuk egy ilyen pocsék lavinát, talán sohasem kerülnek ilyen kilátástalan helyzetbe, leélik az életüket tisztességesen, csendben, könyvelőként, fodrászként, vagy éppen asztalosként. A változást kívülről kényszeríttették rájuk, ők „csak” megfeleltek a kihívásoknak.

Csíkszentmihályi Mihály a munka paradigmáját kutatva arra a megállapításra jutott, hogy a kihívás és a készségek közel azonos nagysága – melyek bizonyos határok között folyamatosan növelhetők – az egyetemes boldogságérzet alapját adják. Az áramlatba kerülés (ő flow-nak nevezi) öngerjesztő folyamat, mely az erősebbnek tartott belső motivációt tartja fenn. A játék lényege, hogy nem feltétlenül kell a környezet számára is jelentős eredményeket elérni, elég, ha a kihívás alig nagyobb, mint a jelenlegi készségszintem, mert ebben az esetben a viszonylagos kis teljesítményt is olimpiai győzelemként fogom ünnepelni. Napi szinten több ilyen kisebb győzelem hasonló módosult tudatállapotot eredményez, mintha az ember valamilyen ajzószert használna.

Azok, akik nincsenek tisztában saját készségszintjükkel – talán azért, mert gyerekkorukban sikeresen kiirtották belőlük a vállalkozás minden szikráját, vagy később túl sok negatív tapasztalatot gyűjtöttek be –, lehet, hogy egész életüket úgy élik le – könyvelőként, fodrászként, asztalosként –, hogy semmi különös nem történt velük. Nagyon jó történelmi példa IV. Béla, aki a tatárjárást követően olyan új oldaláról mutatkozott be, amivel kiérdemelte a