Borítószöveg

„A bejárati ajtó előtt Theo felvette a szőnyegtáskáját. Aztán csak állt ott, amíg azt nem kívántam, bár mégiscsak Anke kísérte volna ki. A hosszúra nyúló ácsorgás a kicsi, zárt térben a visszautasított kérőmmel hamar kínossá vált.
Mit akar még?

– Johanna, egyáltalán nem adsz nekem reményt?

Csak egy kegyetlen nő akarhatta volna megtéveszteni őt.

– Sajnálom, Theo.

Szomorú mosolya láttán az angyalok egy egész tavaszra eleget sírhattak volna. Végül már ezt a mosolyt sem bírta tovább, lekonyult a szája sarka. Súlyos véglegességgel tolta a kalapját sötét rézszínű hajára.

– Viszlát, Johanna Bonger!

– Viszlát, Theo van Gogh!

Lement a bejárati lépcsőnkön, aztán megtorpant a járdán.

– Írhatok neked?

Nem tudtam megint nemet mondani, ráadásul egy ilyen kis kérésre.

– Igen.

Egyetlen szó. De jaj, mekkora hatalma lehet egyetlen szónak.

Nem tudtam volna elképzelni, hogy e miatt az egy igen miatt három éven belül két ember is meghal, akit szeretek.”

Emsley Wilson élete romokban hever. A szerelme elhagyja, a vállalkozása a csőd szélén táncol, ráadásul imádott nagymamáját is elveszíti. Utolsó találkozásuk alkalmával nagyanyja egy titkozatos, zöld könyvecskét ad neki, amely a lány legnagyobb meglepetésére Vincent van Gogh sógornőjének, Johanna Bongernek a naplóját rejti.

A férje halála után Johanna örökli meg Van Gogh festményeit. Ezek jelentik minden vagyonát, de a képek csak annyit érnek, mint a vászon, amire festették őket. A fiatal özvegynek gondoskodnia kell magáról és kisgyermekéről a tizenkilencedik század végi Párizsban, egy olyan országban, amelynek még a nyelvét sem beszéli. Ő azonban megtalálja hivatását a szükségben: mindenáron meg kell ismertetnie Van Gogh zsenális művészetét a világgal.

A naplót olvasva Emsley magára ismer a több mint száz évvel korábban élt nő élettörténetében.

De hogyan kerülhetett a nagyanyjához a napló? Lehet, hogy köze van a több évtizedes családi titokhoz?

És vajon segíthet a múlt, hogy megtaláljuk a válaszokat életünk nagy kérdéseire?

Fordította

Hoppán Eszter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Marta Molnar: The Secret Life of Sunflowers, 2022

Copyright © Dana Marton, Marta Molnar

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means, including information storage or retrieval systems, without the written permission of the author, except for the use of brief quotations in a book review.

Hungarian translation © 2023 Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Féder Márta

Borítókép © Joanna Czogala / Arcangel Images

ISBN 978-963-604-259-2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet azoknak a nőknek ajánljuk, akik nem adják fel a harcot.

Őszinte hálámat szeretném kifejezni Sarah Jordannek és Diane Flindtnek a végtelen türelmükért és barátságukért. Jill Marsalnak a kimeríthetetlen támogatásáért. Linda Ingmansonnak, Toni Leenek, Mary-Theresa Hussey-nek és Margie Lawsonnak a felbecsülhetetlen segítségükért. Patsy Kellernek, a rendíthetetlen barátságáért és támogatásáért. A kezdeti visszajelzésekért a következőknek: Deb Posey Chudzinski, Marcy Collins, Hilary Powell, Jo Dawson, Judy Wagner, Kaela Stokes, Audrey McDonald, Robin Diebold, Sue Cleereman, Linda Dossett, Sharon Ford, Dalice Peterson, Michelle Cox, Gretchen Coon és Sue Chatterjee. És hatalmas köszönet az összes csodálatos barátomnak a Facebookon, akik segítettek kiválasztani a borítót, és bátorítottak az út során.

Első fejezet
Emsley

Akkor láttam először a titokzatos kék dobozt, amikor utoljára beszéltem a nagymamámmal négyszemközt.

– Ha el akarod tenni láb alól a hűtlen pasidat, rám számíthatsz – mondta. – Gondolkoztam a dolgon, Emsley. Abban nem tudok segíteni, hogy elásd a hulláját, vagy Diyáét, de alibivel tudok szolgálni neked.

Megigazította Monet-mintás, kékeszöld alapon lila tavirózsás selyemköntösét, hogy jól álljon a törékeny alakján. A pihenő istennő. A szélütés és az állítható betegágy ellenére még most is Violet Velar volt, a művésznő, a díva, New York sztárja.

A fertőtlenítőszer-felhő, amely úgy lengte be a gondozóházat, mint a köd a felföldi tájat egy Robinson Hall-festményen, az ő szobájába nem mert betörni. Ott az ő illata uralkodott. Fűszeres, féktelen, merész.

Egy halom művészeti magazint és aukciós katalógust tettem az éjjeliszekrényére.

– Életben hagyhatjuk Treyt. Nyugodtan összejöhet Diyával, ha akar. Üzlettársak vagyunk. Felkészültem rá, hogy lesznek rázós pillanatok.

– Visszajöhetnél ide.

Megcsókoltam az arcát.

– Tudod jól, hogy New York az én Camelotom. – Az a varázslatos birodalom, ahová mindig is vágyakoztam. – De a valóságom Los Angeles.

Úgy tűnt, hogy a New York-i aukciósházaknak van egy titkos alapszabályuk, amely előírja, hogy az árverezőknek úgy kell kinézniük, mint egy brit dokumentumfilm-sorozat műsorvezetőjének. Ha a pulpitusra akarsz kerülni, úgy kell beszélned, mintha az 1960-as években jártál volna Cambridge-be.

– Nem vagyok előkelő korban, és itt ez számít. A termetem sem eléggé tiszteletet parancsoló. – Lehajtottam az ágyrácsot, amit az új ápolónő szeretett felállítani a biztonság kedvéért, de Violet utálta. – És a nemem sincs rendben. Nincsenek fityegőim.

Erre felmordult.

Én is pontosan így éreztem.

– Tudod, mit mondott Henry Fullerton, amikor előléptetést kértem?

– Henry mindig is egy seggfej volt.

– A drága műalkotásokat a gazdagok befektetésként vásárolják. Egy menő aukcióvezetőnek olyasvalakinek kell lennie, akit egy hedge fund vezérigazgatója is első ránézésre megbízhatónak talál. Olyasvalakinek, akivel el tudja képzelni magát, ahogyan együtt golfoznak valamelyik vasárnap. – Henry pontosan ezeket a szavakat használta, ürügyként arra, hogy mindig junior pozícióban tartson. – Na mindegy is, ha nem lett volna egy seggfej, nem kezdtem volna el más lehetőségek után nézni. – Amikor nagylelkű hangulatban voltam, már-már meg tudtam győzni magam arról, hogy Henry Fullerton szívességet tett nekem. – Nem indítottam volna el a saját vállalkozásomat Diyával és Treyjel.

Violet valkűrtekintete ellágyult az aggodalomtól.

– Biztos vagy abban, hogy továbbra is velük akarsz lakni?

– Ez nem akarás kérdése. Hanem azé, hogy nem tudom megjósolni a lottószámokat. – Letelepedtem a táskámmal az ágya melletti kanapéra, és előkotortam a laptopomat a papírkötegek közül. – Hidd el, én is szeretnék saját lakást. És egyszer meg is lesz. És akkor majd kivásárolom Diyát és Treyt az üzletből.

El akartam jutni arra a pontra, ahol én irányítom a dolgokat, ahol a magam ura vagyok, mert jótékonysági árverésekbe akartam kezdeni. Azt akartam, hogy a mostani üzletem eléggé megerősödjön ahhoz, hogy ingyen csinálhassak jótékonysági árveréseket. Az volt az álmom, hogy egy nap majd egymillió dolláros csekket adjak át a stroke-kutatásra. Arról álmodoztam, hogy ez a kutatás majd segít Violeten. Semmit sem akartam jobban, mint hogy a nagymamám visszanyerje régi önmagát.

Kicsiny aukciósházunk, a Ludington’s politikai adománygyűjtésre szakosodott, kizárólag jótékony hollywoodi hírességekre összpontosítva. Nem hiányoztak a zsúfolt New York-i hagyatéki árverések, ahol poros pénzemberek unalmas festményeit árverezték el a szigorúan befektetési célú gyűjteményekből. Los Angelesben színészekkel, producerekkel vagy rendezőkkel foglalkoztunk, akik felajánlottak egy hétvégét a farmjukon vagy az általuk készített műalkotásokat vagy egy Oscar-díjas szerepből származó ruhát vagy olyan kisebb tárgyakat, mint például egy dedikált forgatókönyv. A mi árveréseink szórakoztatóak voltak. Pezsgőek.

– Tökéletes helyzetben vagyunk ahhoz, hogy kihasználjuk Hollywood politikai aktivizmusát – mondtam, egyenesen a potenciális befektetőknek adott szokásos ajánlatunkból idézve. – Komoly pénzt fogunk keresni. Remélhetőleg hamarosan.

Nem kellett volna munkáról beszélnem a szabadnapomon. A telefonom azonnal pittyent egyet: üzenet érkezett.

Ma este tízkor a szállodában?

Violet felemelte a fejét a párnáról.

– Anyád az?

– Mark Selig. Fiatal képviselő. Épp most készülünk leszerződni vele mint új ügyféllel.

Ma New Yorkban vagyok, írtam vissza. Hétfő reggel tízkor az irodában?

– Vigyázz az ilyenekkel! – ingatta a mutatóujját Violet. – A korán hatalomra kerülő férfiak hajlamosak azt hinni, hogy mindenhez joguk van.

Ebben nem tévedett.

– Ki kell találnunk, mikor tudunk összeülni. Tegnap lett volna vele egy találkozóm, de nem lett belőle semmi. – Egy déli bemutatkozó beszélgetés a Ludington’sban.

Egy órával a kitűzött időpont előtt Selig áttette a találkozót este tíz órára a szállodája éttermébe. Megérkezésemkor a főpincér közölte, hogy a helyszínt az úr lakosztályába helyezték át. Eljátszottam, hogy sürgős telefonhívásom van, és el kell mennem.

Amikor ilyesmi történt, általában Treyt kértem meg, hogy intézze el az elhalasztott megbeszélést, de Selig kifejezetten engem kért fel, mert aggályai voltak az aukciós formátumunkkal kapcsolatban, ami az én területem volt. Kénytelen voltam én foglalkozni vele.

– Ó, kicsim! Veszteség ér amiatt, mert eljöttél meglátogatni?

– Néhány napig még Los Angelesben marad. Majd találkozom vele, ha visszamentem. – Ennél többet nem is voltam hajlandó Seligről beszélni. – Hé, találd ki, mi került a kalapácsom alá a héten?

– Trey arca?

Violet még mindig fel volt háborodva Trey miatt, és ez nagyon jólesett.

– Százezer dollárért ütöttem le egy A kategóriás akciósztár izzadságfoltos herevédőjét.

– Ezennel hivatalosan is halottnak nyilvánítom a régi Hollywood csillogását. – Lehunyta a szemét, mintha a gondolat is fájna neki, vagy mintha imát mondana Hollywood kollektív lelki üdvéért. Aztán egy gyászos pillanat után kinyílt a szeme. – Büdös volt?

– Hát, nem volt éppen ibolyaillatú. – A laptopom pittyegni kezdett. – Anya hív.

– Majd emlékeztess később, hogy adni akartam neked valamit – mondta Violet gyorsan.

Aztán fogadtam a hívást Floridából, és anya képe betöltötte a képernyőt, a maga teljes napbarnított és kikent pompájában.

– Miért vagy ilyen közel a képernyőhöz? Tedd azt a laptopot valahová, ahonnan mindkettőtöket láthatlak – indította a beszélgetést.

Anya kiválóan értett a parancsolgatáshoz, és azt szerette, ha minden szépen, rendben a maga helyén van. Ha valami nem úgy volt, ahogy neki tetszett, akkor megváltoztatta. Johanna Velar néven született, a középiskolában változtatta meg a keresztnevét Annára. Aztán rögtön az érettségi után hozzáment Philip Gregory Wilsonhoz, hogy megszabaduljon a Velar névtől, Violet leánykori nevétől, ami egyértelműen jelezte, hogy anyám házasságon kívül született. Johanna Velar – túl egzotikus, az emberek még azt hihetnék, hogy külföldi, az ég szerelmére. Anna Wilson – ez kellőképpen amerikai, hagyományos, konzervatív, tökéletes egy fogorvos feleségének. Aztán, amikor végre megszült engem, Emily Wilsonnak nevezett el. Ezzel szemben én már az óvodától kezdve Emsley-nek hívattam magam, a Violettől kapott becenevemen. Ez az őrületbe kergette anyámat.

Apa bukkant fel mögötte, golftáskával a vállán.

– Violet! – Aztán nekem: – Szia, Gombóc! – Aztán arcon csókolta anyát.

– Miért van tele a sörös hűtőm a garázsban arckrémekkel?

– Kivonják a forgalomból a Buti Balmot. – Olyan fájdalmas arcot vágott, mintha valamelyik végtagját vesztette volna el. – Be kellett táraznom belőle. Hová mész?

– Leverni a kockás nadrágot is Bobról. – Apa integetett nekünk, aztán eltűnt a képből.

Anya apám kedvéért átállította a csíptetős kameráját, így most nem középen volt az arca, csak az egyik szeme látszott, ami egyre nagyobb lett, ahogy közelebb hajolt a számítógéphez. A párás melegtől megfolyt szemfestékével olyan volt, mintha Szauron szeme meredne rám.

– Mikor értél oda? – Azt akarta tudni, hogy beszéltünk-e valamit a háta mögött.

– Csak most jöttem.

– Hogy van a csípőtörésed, Anna? – kérdezte egyetlen gyermekétől Violet.

– Gyógyulgat. Most már tudom, hogy nem szabad mezítláb járkálni a csúszós medenceszélen – bosszankodott anyám a saját óvatlanságán. – Már egy hete északon kellene lennünk.

A szüleim az év nagy részében a connecticuti Hartfordban éltek, és általában akkor ruccantak át a New York-i rehabilitációs központba, amikor meglátogattam őket minden hónapban. Két kötelesség egy füst alatt, a praktikum csúcsa. A gyakorlatiasság és a kiszámíthatóság volt anyám legfőbb eszménye. A megszokott menetrend kényszerű változtatása teljesen kizökkentette. Nem az a fajta volt, aki jól kezelte az élet váratlan fordulatait.

Megsajnáltam.

– Ha Violetnek bármire szüksége van, én segíthetek. – Senki ne üljön végig egy háromórás repülőutat törött csípővel.

– Köszönöm. – Nem ragadt le a hálálkodásnál, hanem rögtön továbblépett. – Mondd, hogy visszamentél Treyhez.

– Akkor sem tenném, ha az összes férfi eltűnne, és az összes elem lemerülne. – Ezt valahol egy könyvben olvastam, és éppen erre a pillanatra tartogattam.

– Kislányom! Hogy lehetsz ilyen… – Azt akarta mondani, hogy közönséges, de úgy gondolta, hogy a közönséges szó közönséges, ezért inkább lenyelte. – Gondolj a cégedre! Ha hozzámész, ti ketten együtt lesztek a többségi részvényesek.

– Nincs időm randizni.

– A férfiak azért nem vonzódnak hozzád, mert mindig feketében jársz. Legalább a nadrágról mondj le! Ne vágj ilyen arcot! A férfiak női lábakat akarnak látni.

– Ha egyszer hirtelen égető szükségem lesz arra, hogy megtudjam, mit akarnak a férfiak, majd csinálok egy online kérdőívet.

Anya az engedetlen lányokat nevelő anyák elkeseredettségével sóhajtott fel, mintha az én tüskés szemtelenségem a társadalom alapszövetét szakítaná fel.

– Legalább a holnapi Fast Business-interjúra válassz valami szexi ruhát! Sosem tudhatod, ki fog látni.

– Az egy üzleti magazin, Anna – kelt a védelmemre Violet. – Nem katalógus, ahonnan menyasszonyt lehet rendelni.

Ebben a pillanatban egy napkitörés hevességével imádtam a nagymamámat, mégpedig egy olyanéval, ami képes lett volna levágni az internetet és megzavarni a Föld körüli pályán keringő műholdakat.

Anya egy elszabadult aukció sistergő energiájával kezdett bele a soha-nem-lesz-unokám mondókájába. Aztán a jellegzetes miért-is-bajlódom-ezzel tekintetével lesújtott rám, mint egy kalapáccsal, és hirtelen váltott:

– Hogy megy az üzlet?

– Bővül – küldtem a reményteli gondolatot az univerzumba. Az igazság az volt, hogy a túlélésünk a következő néhány szerződésünkön múlott. – Éppen most tárgyalunk egy új ügyféllel.

Pittyent a telefonom. Egy üzenet Treytől. A szerződésnek annyi.

Az az átkozott Selig. Kiváló szolgáltatást kínáltunk neki. Egy csomó pénzt kereshetett volna velünk a kampányához. Miért nem volt ez elég? Miért kellett az én jelenlétemnek a szállodai szobájában az alku részét képeznie?

Több új ügyfélre volt szükségünk. Többet kellett költenünk PR-ra és az ügyfelek elérésére. Ezt vissza is írtam Treynek, elhúzódva a laptop kamerája elől. A kudarc igazi csemege lett volna anyámnak.

Három kis pötty hullámzott a telefonomon. Trey gépelt. Aztán a pontok eltűntek. Semmi. Gondolkodik a javaslatomon. Az, hogy még egyszer sem adott a szavamra, bosszantott, de most elengedtem a megszokott neheztelést. A gondolkodás még mindig jobb, mint a visszakézből jövő nem.

– Nem tudom, meddig fogjátok bírni – folytatta anya. – A politika szeszélyeire építettél egy céget. Hogy lehetsz ilyen felelőtlen?

– És miért nem nyitok sütiboltot? Miért nem csinálok valami nőieset? – Elloptam a következő mondatát.

– Enni mindig kell – vetett rám megsemmisítő pillantást, aztán Violet felé fordította Szauron-tekintetét. – Mit mondott tegnap az orvos?

– Most inkább valami másról szeretnék beszélni veled. – A nagymamám huncutul rám mosolygott, amiből tudtam, hogy a legrosszabbra is fel kell készülnöm. – Eladtam a házat.

Ne! A sokktól összerándult a gerincem. Violet négyszintes barna homokkő háza Greenwich Village-ben a legszebb gyerekkori emlékeim helyszíne volt.

– Hogy érted, hogy eladtad a házat? – csattant fel anyám. – Nem volt szó ilyesmiről.

– Ezt nem kellett megbeszélni – mondta Violet szelíden. – Hátralékba kerültem az itteni számláimmal, és nem szeretek tartozni.

Nem volt szüksége a beleegyezésünkre. Igaza volt. A döntés egyértelműen boldoggá tette. Nem akartam elmondani neki, mennyire megvisel a hír.

Leolvasta az arcomról.

– A mi egymás iránti szeretetünk nem abban a házban lakik, drágám. Az emlékeink nem lesznek eladva a berendezéssel együtt.

– Nem hiszem, hogy valaha is képes leszek úgy gondolni az otthonodra, mint egy rakás téglára.

– Gondolj rá úgy, ahogy én! A kényelem, a szeretet és az alkotás helyszínére. Hosszú ideig áldás volt számunkra. És most hálával engedjük el. Örvendeztessen meg mindenkit, aki belép az ajtaján, legalább még száz évig.

Ez volt ő, a nagymamám, aki néhány szóval képes volt megváltoztatni a világot.

– Örülök, hogy találtál megoldást.

Ismét felvillant a féloldalas mosoly.

– Egy új ösztöndíjat is alapítottam a New York Egyetemen.

– Ó, helyben vagyunk. – Szauron olyan rosszallóan hunyorgott, hogy attól egész Mordor megállt volna. De Violet nem.

– Kilencven napos kifizetéssel – mondta a nagymamám. – Emsley-t tettem meg egyedüli kedvezményezettnek. A házon kívül csak az maradt, ami benne volt. Azt mondtad, hogy neked nem kell semmi belőle, Anna. Bram majd intézi.

– Bram nem túl öreg ahhoz, hogy még mindig ügyvédkedjen?

Violet királynői fejmozdulattal elbocsátotta anyát.

– Ami nem kell neked, azt eladományozhatod, Emsley. És kérlek, utána intézd el, hogy kitakarítsák!

Anyám szusszanása sok mindent jelentett. Nem tudom elhinni, hogy nem kérnek tőlem tanácsot. Az elsietett döntéseknek mindig megvan a böjtje. Még meg fogjátok bánni. De akkor ne gyertek hozzám sírni!

– Nem érdekelnek a bútorok – jelentette ki. – De azért megjegyezném, hogy nem tetszik ez a nagy sietség. Most pedig áruld el, mit mondtak az orvosok.

Violet összefoglalta a legutóbbi vizsgálatokat, amelyek enyhe javulást jeleztek. Aztán anya elbúcsúzott. Fájtak a csontjai, ha túl sokáig ült egy helyben.

Eltettem a laptopomat.

– Leosonok a földszintre egy kis vacsora előtti édességért. – És ahogy az ajtó felé indultam, azt mondtam, amit máskor is: – Ha letartóztatnak, tedd le értem az óvadékot!

Kint a folyosón összefutottam Violet szomszédjával. Ő már a folyosó végi ablaknál járt, mivel még korábban integetett nekem, és most visszafordult.

– Hogy van, Mrs. Yang?

– Megyek futni. Közeledik a Boston Marathon – felelte. Egy másik megzabolázhatatlan lélek.

Néhány pillanatig némán meredt rám, mintha azt mérlegelné, hogy mondjon-e még valamit. Egészen biztos voltam benne, hogy megteszi. Általában így történt.

– Úgy nézek ki, mint aki dugdos valamit?

Végignéztem a sárga margarétás ruháján és a frottírpapucsán.

– Miért? Dugdos?

Belenyúlt a kidudorodó zsebébe, amiről azt hittem, hogy egy csomó zsebkendő lapul benne. Bűvészes mozdulattal előhúzott egy bolyhos, sárga csibét.

– Mit szólsz?

– A baromfi érdekes választás egy egészségügyi intézményben. Kellően higiénikus?

– Ugyan már! Havonta kétszer kapunk terápiás kutyát.

– Hol találta?

– Néhányunkat elvittek egy buszos kirándulásra a kínai piacra.

– És onnan hazahozott egy új barátot. – Ki vagyok én, hogy ítélkezzek? Őszintén szólva ez olyasmi volt, amit Violet is simán megtett volna, ha járóképes. – Mi a neve?

– Lai Fa. – A két szótag úgy hangzott Yang asszony szájából, mint a lágy tavaszi szellő fuvallata. – Ez kínaiul azt jelenti, hogy gyönyörű virág.

A fióka valóban hasonlított egy pitypangra.

– Nagyon aranyosnak tűnik.

Yang asszony szeretetteljes gondossággal csúsztatta vissza titkos társát a zsebébe.

– Ugye nem mondja el senkinek?

– Úgysem hinnék el.

A földszinti konyhát sülő lasagne illata lengte be. Amikor a desszert után érdeklődtem, a mosogatólány csak annyit kérdezett:

– Mangópuding vagy juharfagylalt?

– Mangópudingot, legyen szíves!

Két tálkát kaptam – nem volt szükség trükkökre. Violet és én találtuk ki a rablásos sztorit, hogy legyen valami izgalom az életünkben.

Visszamentem a szobájába.

– Gyorsan! Meg kell semmisítenünk a bizonyítékot, amilyen hamar csak tudjuk.

A délutáni fény úgy esett az ágyra, mintha Violet ezüst hajában gyémántpor csillogott volna. Élénk szeme ragyogott. Félig-meddig azt vártam, hogy felkel az ágyból, és kijelenti, kéri a festőállványát meg a festékeit.

– Ha legközelebb jövök, kiviszlek a kertbe.

– Ó, már egy örökkévalóság óta nem jártam ott! – Félresöpörte a művészeti magazint, amit olvasott. – Elkapott valaki?

– Hajszálon múlt. Végigkergettek a folyosón, de a liftben leráztam őket.

– Ügyes kislány! – Cinkosan egymásra vigyorogtunk, aztán elhelyezkedtünk, hogy elfogyasszuk a finomságokat. Művészetről beszélgettünk, aztán elkezdtük találgatni, hogy a személyzet tagjai közül kinek kivel van viszonya. Képzeletbeli fogadásokat kötöttünk, hogy ki fog megszökni.

– Én a fizikoterapeuta pasira meg a szőke éjszakai nővérre fogadok. – Éppen ki akartam fejteni, hogy miért, amikor az éjjeliszekrényen lévő órára esett a tekintetem.

Ilyen régóta beszélgetünk?

A fél délután elrepült.

– Mennem kell – hajoltam oda hozzá, hogy megöleljem.

– Várj, mondtam, hogy adni akarok neked valamit. Van egy doboz a szekrény aljában.

– Mi az?

– Majd akkor beszélünk, ha elolvastad, ami benne van.

A vörösbegytojáskék doboz Violet köntösei és kaftánjai alatt rejtőzött, a tetején ezüsttel nyomtatott Tiffany’s felirat állt. Az oldalait szalagcsíkok tartották össze, mintha egy fűző bordái lennének. Az egykor elegáns, bál szépe doboz zilált öregasszonnyá korosodott. A festékfoltokból ítélve, amelyek a megromlott látással felvitt sminkre emlékeztettek, jó ideig állhatott Violet művésznő műtermében.

A szoruló fedél nem akart kinyílni, de végül engedett.

– Levelek?

Egy maréknyi megsárgult lapot emeltem ki a több száznak tűnő oldal közül, amelyeket mind dőlt, hurkolt folyóírás borított, megfakult tintával.

– Legközelebb nagyobb táskát hozok. Nem akarom belegyömöszölni a laptoptáskámba, tönkremenne a papír.

– Akkor vidd a naplót! – Violet a dobozt nézte, nem engem. – A levelek egyébként is hollandul vannak. A napló viszont angolul.

Kihalásztam a kis, zöld könyvecskét a papírhalomból.

– Majd a repülőn elolvasom. – Lezártam a fedelet, és visszacsúsztattam a dobozt a rejtekhelyére. – Biztos, hogy jól vagy? – Visszamentem egy újabb ölelésre. – Holnap felhívlak. Szeretlek.

– Én jobban szeretlek téged.

A hangja túl erőtlen volt. Nem tetszett, ahogyan megremegett. Nem akartam egy egész hónapot várni a következő látogatással. Úgy terveztem, hogy időt szakítok rá, és a következő héten megint jövök.

Akkor majd beszélünk a naplójáról. Mardosott a kíváncsiság.

Egy óra múlva már a repülőtéren voltam, és még egy órával később már a felszállás előtt ültem a helyemen. Az ölemben volt a kis, zöld könyv, és alig vártam, hogy belemerüljek. Készen álltam arra, hogy szembesüljek Violet botrányos múltjával.

Felnyitottam a fedelét, de mielőtt egyetlen szót is elolvashattam volna a hóbortos, kézzel írt betűkből, megcsörrent a telefonom.

– Szia, anya!

– Nem hívhatsz bértakarítókat – mondta olyan vehemenciával, amit általában az olyan húzásaimra tartogatott, amik miatt nem tudtam férfit szerezni. – Ha tehetném, magam takarítanám ki a házat. A golfozás pedig egy dolog, de az apádnak nem bírná a szíve, hogy dobozokat cipeljen azon a sok lépcsőn. Kivehetnél egy kis szabadságot a munkából. Adj Treynek esélyt arra, hogy hiányozz neki. Ki tudja, milyen pikáns képek vannak Violetről meg a híres barátairól abban a házban. Tudod, mennyit fizetnek manapság a bulvárlapok az ilyen mocskos titkokért? Azt akarod, hogy a családunkkal legyenek tele az újságok?

– Majd én kitakarítok. Nyugi, anya.

– Tudom, hogy bálványozod a nagymamádat, de amikor kicsi voltam, korántsem volt ilyen tökéletes. Az a sok vad buli. Idegenek a házban az éjszaka minden órájában. Vagy elrángatott egy múzeumba, aztán otthagyott, mert eszébe jutott valami fantasztikus új ötlet a következő művéhez. Én meg ott sírtam a sarokban, csupa ismeretlen ember között, elveszetten és halálra rémülten.

– Sajnálom.

– Te legalább tudod, hogy ki az apád. Képzeld el, ha nekem annyi szeretőm lenne, hogy nem tudnám megmondani, melyiktől vagy. Hogy tetszene, ha nem tudnád az apád nevét?

– Tudod, hogy szeretem apát. El sem tudom képzelni, milyen szörnyű lehetett neked. Mindkettőtöket szeretlek. – És Violetet is szerettem. De hajlandó voltam elfogadni azt az eshetőséget, hogy az a Violet, akit én ismertem, egészen más, mint az a Violet, akivel anyám élt.

– Légy kedves Treyhez! Majd rájön, hogy milyen bolond volt, és visszajön hozzád, meglátod.

A hangszóróban egy bejelentés hangzott el, amelyben a kapitány arra kérte az utasokat, hogy kapcsolják ki az elektronikus eszközeiket.

– Felszállunk. Le kell tennem. Holnap hívlak.

Még el sem tudtam tenni a telefonomat, amikor egy üzenet érkezett Treytől.

Miután ennyi időt szánt arra, hogy átgondolja a javaslatomat, bizonyára belátta, hogy mit akarok mondani. Azt vártam, hogy azt válaszolja: Oké, többet költünk a marketingre. Ehelyett azt írta: Be kell zárnunk.

A szavak úgy értek, mintha pofon vágtak volna. A sokk a székbe nyomott.

Hajlandó voltam rá, hogy megbocsássak neki Diya miatt, de ha szórakozik az üzletünkkel, az aukciósház-babával, aminek a megszülésére és gondozására minden energiámat fordítottam…

Visszaírtam neki.

Én nem szállok ki.

Beszélnünk kell majd, amint leszállok.

Hogy addig is eltereljem a figyelmemet, végre kinyitottam Violet naplóját. Azonnal rájöttem: ez nem is Violet naplója.

Második fejezet
Johanna

Hollandia, Amszterdam, 1887

Péntek délután egyszer csak csengettek, pedig nem vártunk látogatót.

Mama és a cseléd kiürítette a konyhaszekrényeket, kisúrolták őket, és várták, hogy megszáradjanak az amszterdami nyár melegében. A hátsó ajtó nyitva állt a szellőzés miatt. Én az asztalnál ültem a nővérem, Mien mellett, a naplómba firkáltam, és reméltem, hogy észrevétlen maradok. Anke, a csendes falusi lány, aki új volt nálunk, a mama jegygyűrűjéből igyekezett megjósolni, hogy Miennek fiai vagy lányai lesznek-e majd.

Mama gyűrűje Mien nyitott tenyere fölött lógott egy selyemszalagon, aminek pirosnak kellett lennie, hogy a jóslás működjön. Ha a gyűrű balra fordul, fiú. Ha jobbra fordul, lány.

– Ó, egy fiú… még egy fiú! – Mama letette a hímzést, és az öröm rózsaszínű pírja színezte az arcát.

Aztán a gyűrű megállt, és nem forgott tovább.

– Tíz gyerek, akárcsak nekem – tapsikolt Mama. – Te jössz, Jo.

A bíborszínű cseppeket, amelyeket a szívem ontott az előttem heverő papírra, teljesen olyannak láttam, mintha valódi vérből lennének.

– Nem érdekel. – Fogtam a naplómat, és elbújtam az emeleten. – Nem vagyok áldott állapotban.

Ahogy Mien sem, pedig huszonkilenc évesen már elég idős volt ahhoz, hogy maga mögött hagyja a gyerekes játékokat. Egyikünk sem volt férjnél, bár Mien négy évvel idősebb lévén várhatóan előbb számíthatott házasságra, mint én. A legkedvesebb barátnőmnek, Annának kellett volna az asztalnál ülnie – őt legalább már eljegyezték. Sajnos Anna, aki mindig is szerencsés volt, Scheveningenben tartózkodott a szüleivel az éves tengerparti vakációjukon.

– Nem akarod tudni, hogy lesz-e családod?

Mien rosszallása szinte szúrt, de lenyeltem a dühös választ. Csak egy pillanattal korábban ígértem meg a naplómnak, hogy jobb ember leszek, türelmesebb mindenben.

Azt viszont nem fogadtam meg, hogy hallgatni fogok.

– Tudni akarom, miért élünk. Meg akarom találni a célomat. – Azt akartam, hogy életem végén, ha majd visszanézek, büszke lehessek arra, amit elértem. Hagyni akartam magam után… valamit.

Mien nyögése annyira nem volt úrilányhoz illő, hogy mama ciccegni kezdett. Aztán rám mosolygott.

– Egy nap majd találkozol a megfelelő férfival, és férjhez mész, Jo.

– Vagy független nő leszek.

– Isten ments! Nincs ok a kétségbeesésre.

Anke leengedte a gyűrűt az asztalra, s láthatóan kellemetlenül érezte magát a civakodásunk miatt.

– Megnézem, hogy a konyharuhák megszáradtak-e a kötélen.

Felkapta a kosarat, és kimenekült. Az ajtón nevetés jött be mellette. A csatornán egy lóvontatású trekschuit haladt el. Az antik bárka turistákat szállított a Rijksmuseumhoz, ami előző évben épült fel az utcánkban.

Én is sokkal szívesebben mentem volna oda.

Mivel a konyhában ragadtam, el kellett terelnem a mama figyelmét, mielőtt az unokákról szőtt álmodozástól a tényleges házasságszerzésig jutott volna.

– Gondolod, hogy valaha is el fogok érni valamit? – kérdeztem tőle. – Fennmarad a nevem a történelemben?

– Micsoda ostobaság! A nő életének célja, hogy boldoggá tegye a férjét. – A hangja kissé megremegett a finom kioktatás közben, miközben újra felvette a hímzését. – A nők olyanok, mint a csatornák, kiszámíthatóak és nyugodtak, az élet támogatói. A férfiak olyanok, mint a bárkák, amelyek sok kikötőben megfordulnak, utaznak, kalandokat élnek át, és kincseket gyűjtenek. A feleségek olyanok a férjeknek, mint a csatornák a bárkáknak. Fontosak. Az amszterdami élet elképzelhetetlen lenne csatornák nélkül.

Roppantul elégedettnek tűnt magával, hogy mindent ilyen szépen elmagyarázott.

– Tudod jól, hogy mennyire szeretnék fontos lenni Eduardnak.

Mien a vállam fölött belekukkantott a naplómba.

– Mit mondott neked, amikor múlt héten csónakázni mentetek?

Lecsaptam a napló fedelét.

– Biztatott.

– És azóta sem jelentkezett.

– Jaj, kicsi Jo! – simogatta meg az arcomat mama. – És Garrit? Ő özvegyember, alig harmincéves, öt kisgyerekkel. Hamarosan feleséget kell találnia. Mindig rólad kérdezősködik, amikor a hentesboltjában járok. Lefogadom, hogy hamarosan meglátogatja apádat egy különleges kérdéssel. Akkor végre majd tudni fogod a célodat. Hát nem lenne nagyszerű?

Nagyszerű rabszolgaság.

– Megpályáztam egy tanítói állást az utrechti leányiskolában. – Addig akartam tartogatni a hírt, amíg papa haza nem ér, hogy ne kelljen kétszer megvívni ugyanazt a csatát, de Mien szurkálódása túlságosan felbosszantott.

– Ugyanabban a városban, ahol Eduard jár egyetemre. Hát nem csodálatos… – Mien mosolya sziruposan édesre változott.

– Nem azt ígérted Sannénak – vágott közbe mama éles pillantással –, hogy kimész hozzá a parkba, és besegítesz neki a kicsikkel, Mien?

– De igen, mama. – Mien felkapta a kalapját az asztalról, és kisietett a bejárati ajtón, éppen akkor, amikor Anke a merev vásznakkal teli fonott kosárral besurrant a hátsó ajtón.

– Elkezdheted a vasalást. – Mama felvette a gyűrűjét, és elkezdte kioldani a szalagot, hogy aztán menjen a dolgára.

– Garritnak olyan szaga van, mint a zsírban sült hagymának – motyogtam magamban. Azt akartam tudni, hogy Eduard szíve valóban az enyém-e. Ha a gyűrű gyerekeket jósolt, akkor azok az övéi lesznek. Kinyújtottam a nyitott tenyeremet mamának. – Jól van, rendben. Kérlek, mutasd meg!

Elégedetten mosolyodott el. Az aranygyűrű megpördült a piros szalagon, és szikrázva szórta a fényt a konyhában. Nem tudtam, melyikünk tartotta vissza jobban a lélegzetét.

– Először egy fiú. – Nem volt kevésbé izgatott nálam sem, mint Miennél. – Most lássuk a többieket!

Eduard szeret engem. Feleségül fog venni.

Megbűvölten vártam, hogy az aranykarika újra megforduljon.

Ez volt az a pillanat, amikor megszólalt a csengő.

A hang úgy hasított belém, mint az éjszakai vonat fénye a sötétbe, éles sípszava pedig az emberek álmába. Ingerülten csuktam be a várakozás izgalmától kinyílt számat.

Mama keze összezárult a gyűrűn.

– Vajon ki lehet az?

Valaki, akinek szörnyű az időzítése. De mi van, ha… – hátralöktem a székemet, és elrohantam Anke előtt.

– Majd én intézem.

Lesimítottam a hajamat, és megigazítottam a ruhámat. A remény szárnyain lebegve nyitottam ki az ajtót, hogy aztán a kemény csalódás talajára zuhanjak.

– Ó, jó napot! – Mosolyognom kell. – Micsoda kellemes meglepetés. Kérem, jöjjön be! – Beszóltam a mamának: – Theo van itt. Dries barátja Franciaországból.

A pipadohány nem kellemetlen illatát hozta magával, barna öltönye gyűrött volt a hosszú úttól. A szívem megdobbant egy új lehetőségtől.

– Hol van a bátyám? – Elnéztem Theo mellett. Talán Dries éppen kifizeti a kocsist.

– Mejuffrouw{1} Bonger – kapta le Theo a kalapját. – Egyedül jöttem. – Ugyanolyan zaklatottan állt, mint én egy pillanattal előbb, tágra nyílt kék szemmel, ujjai táncoltak a szőnyegtáskája fogantyúján, és láthatóan zavarban volt.

– Az édesanyádtól jössz? Jól van?

A bátyám nem sokkal az apja halála után hozta el először hozzánk Theót. Talán azért jött most vissza Hollandiába, mert most valami baj érte az egyetlen megmaradt szülőjét.

– A levelei alapján javult a hangulata. – Theo tekintete az ébenfa kalaptartóról a napraforgós vázára, majd a tükör mellett III. Vilmos király képére vándorolt. Mindenhová nézett, csak rám nem. – Hónapok óta nem láttam őt. Egyenesen ide utaztam Párizsból.

Két lélegzetvétel között elkapott az aggodalom.

– Valami baj van a bátyámmal?

Theo tekintete végre röviden találkozott az enyémmel.

– Dries teljesen jól van, és üdvözletét küldi.

Hála Istennek.

Anke csendben elvitte Theo kalapját és táskáját, én pedig a kanapéhoz vezettem, ahová úgy rogyott le, mintha idegileg teljesen kimerült volna. Aztán felpattant, amikor észrevette, hogy én még nem ültem le.

Mama kilépett a konyhából, és kérdő pillantást vetett rám.

Nem tudtam neki semmit mondani.

– Micsoda kellemes meglepetés! – simította végig a régi barna ruhát, amit takarításhoz vett fel. Már levetette a foltos kötényét. – Theo, isten hozott! – Az ajtó felé pillantott. – Az én Driesem is veled jött?

– Dries Párizsban maradt, jó egészségben, Mevrouw{2} Bonger. – Egy kissé elkésve csókolt kezet, majd kissé túl hamar egyenesedett fel. – Elnézést kérek a váratlan látogatásért.

– A fiam minden barátját szívesen látjuk az otthonunkban. Kérem, foglaljon helyet! Megkérem Ankét, hogy hozzon frissítőt. – Ezzel kifordult a szobából, magamra hagyva engem a látogatóval.

Leültem a zongora melletti karosszékbe, és ölbe tettem a kezem, miközben Theo ezúttal sokkal illedelmesebben ereszkedett vissza a kanapéra. Nem tudtam kibogozni az arcán végigfutó érzelmeket. Aggodalom? Ingerültség? Félelem?

Az előző évi látogatásakor – amikor Dries, Theo és én a Rijksmuseumba mentünk – Theo szórakoztatónak, sőt briliánsnak mutatkozott a történelmi és művészeti ismereteivel, a tekintete kedves volt, és bátorító. Most viszont nyugtalanító erővel izzott.

– Minden rendben van veled, Johanna? És a családdal is?

– Mindannyian jól vagyunk. Köszönjük! Papa és Henri a biztosítótársaságnál dolgoznak. Sanne elvitte a gyerekeket a parkba, Mien pedig utánuk ment. – Az édesanyjáról már kérdeztem, így most valami másról kellett kérdeznem. – Hogy megy a munka a galériában? Goupil?

– Á, szóval emlékszel – ragyogott fel a mosolya, mintha ajándékot adtam volna neki. – Lassan lökdösöm őket a fejlődés felé. Még nem engedik, hogy a Szalon művészein kívül bárkit is kiállítsak a főszinten, de az emeleten végre van néhány impresszionistám. Monet, Degas, Gauguin…

Záporoztak rám a szavai, de közben az agyam egy álomképbe merült, amelyben az én Eduardom jelent meg az ajtóban, hogy megkérje a kezem. Elképzeltem a csodálatos közös életünket: egy, még a szüleiménél is szebb otthont, egy fiút és végtelen, boldog elégedettséget.

– És ott van még Guillaumin is – hasított Theo izgatott hangja az álmodozásom ködébe. Több olyan művészt sorolt fel, akiket csodált, némelyikük neve homályosan ismerős volt.

– Dries sokat ír nekem az impresszionistákról.

Theo még lelkesebb dicsőítésbe kezdett.

Hála az égnek, hamarosan megérkezett a mama, majd Anke a tálcával.

Anke mindannyiunknak töltött, az erős fekete tea és a bergamott illata betöltötte a levegőt.

– Kóstolja meg a boterkoeket! – biztatta a mama.

Theo gyorsan bekapta a vajas süteményt, és még gyorsabban megdicsérte, majd ismét talpra ugrott, amitől a mama úgy megijedt, hogy féltve őrzött delfti csészéje megzörrent a hozzáillő csészealjon.

– Elvihetném Jót sétálni a csatornához?

Mama két kézre fogta a csészealját, hogy elkerülje a további baleseteket.

– Hát persze. Végre egy napsütéses nap a sok eső után.

Már éppen fejfájást akartam színlelni, de aztán eszembe jutott Dries. Mi van, ha a bátyám valami személyes üzenetet küldött nekem? Esetleg Annie-ról, a távolságtartó, unalmas, angol szőkeség típusú lányról, akit tavaly májusban titokban eljegyzett.

Végre valami izgalom. Felpattantam a helyemről.

Theo titokzatos némaságba burkolózva lépkedett a víz mellett, majd hirtelen megállt, és felém fordult, de még mindig nem szólt egy szót sem.

– Dries meggondolta az eljegyzését? – tettem fel végül a kérdést.

– Jo – biccentett felém Theo, nem a kérdésemre válaszolva, hanem úgy, mintha most hozott volna meg egy döntést, mintha elkötelezte volna magát valami mellett. – Biztosan tudod, hogy mit érzek irántad. Bizonyára tudod, hogy semmi mást nem akarok jobban, mint veled tölteni az életem hátralévő részét, és minden boldogságomat a te kezedbe tenni.

Nem voltam biztos benne, hogy jól értettem-e, de tartottam tőle, hogy igen, ezért nem kértem, hogy ismételje meg, amit mondott.

Akkor sem lepődhettem volna meg jobban, ha a csatornán a kacsák tulipán alakban felsorakoznak a vízen, és elkezdik énekelni a holland himnuszt.

Egy pillanatra még az is átfutott az agyamon, hogy Dries akar megtréfálni Theo segítségével, de a Theo szemében izzó nyers érzelmek és komoly arckifejezése azt sugallta, hogy a válaszom élet-halál kérdést jelentenek a számára.

Kezemet a ruhám redői közé rejtettem.

– Nem értem.

– Megtisztelnél azzal, hogy a feleségem leszel, Johanna Bonger? – Theo ünnepélyes, áhítatos mosollyal várt, korábbi idegessége elmúlt, mintha végre megnyugodott volna.

Megtisztelném-e…?

– Miért? – böktem ki döbbenten, önkéntelenül, mielőtt végiggondolhattam volna. – Az elmúlt két évben kétszer találkoztunk. Alig ismersz engem.

– Már nem vagy szabad? Dries senki mást nem említett. Gyakran kérdezem őt rólad. Azt reméltem, hogy…

– Szabad vagyok.

– Ha a szíved még nem foglalt…

– A szívem nagyon is foglalt.

Theo gyorsan előrement, aztán visszafordult, és egyik lábáról a másikra állt, mintha bele akarna ugrani a csatornába.

Lassan elindultam a ház felé.

– Vissza kellene mennünk a mamához.

A kétségbeesés hamuszürke árnyékot vetett az arcára. Még az ég is szürke lett mögötte, és tompa homályt vetett a vízre.

– Nincs semmi, amit mondhatnék, hogy fontolóra vedd az ajánlatomat?

– Jól tudom, milyen szenvedést okozhat a viszonzatlan szerelem, de nem tudom megadni neked azt a választ, amit szeretnél, Theo.

– A Rijksmuseumban a bátyáddal, mi hárman együtt. Emlékszel, milyen jól éreztük magunkat? – Az egész teste esdekelt, a szemöldökétől az ujjbegyéig. – Annyira érdeklődő és okos voltál. Egyik kérdést tetted fel a másik után. Örökké boldog lennék, ha olyan társam lenne az életben, mint te.

– Theo, nem fog menni. – Csak ennyit tudtam kinyögni kétségbeesetten.

Ő visszajött, és komoran elindult mellettem. Féltem, hogy elsírja magát. Féltem, hogy én magam is összeomlok a puszta együttérzéstől.

– Hogy van a bátyád? – kérdeztem sietve. – A festő. – Két fivére és három nővére volt. – Hogy tetszik neki Párizs? Biztos örülsz, hogy végre úgy döntött, odaköltözik, és újra együtt lehettek.

– Vincent végre színt és fényt visz a festményeibe, miután annyit biztattam rá. Szüksége volt Párizsra. Meg kellett tapasztalnia az új idők szellemét. Antwerpen sivársága nem tett jót sem az egészségének, sem a festészetének. – Theo tétován beszélt, mintha még nem hagyta volna teljesen maga mögött az előző téma fájdalmát, de nem tudta megállni, hogy ne meséljen nekem a bátyjáról. Az arckifejezése megenyhült. Minden nő, aki nem másba szerelmes, jóképűnek találta volna.

– Dries tavaly írt Vincent szörnyű betegségéről és a többi nehézségről. – A bátyám azon a véleményen volt, hogy Vincent problémáinak nagy részét a saját makacssága okozta. – Teljesen felépült?

– Egyelőre. Sajnos hajlamos a visszaesésre. Többet kellene pihennie és ennie.

És kevesebbet innia. Egy újabb részlet Driestől, ami hirtelen eszembe jutott.

– Segítenem kell neki, amiben csak tudok. – Theo zavarba ejtő vágyakozással meredt rám, de hála az égnek, maradt Vincent témájánál. – Gyerekkorunkban megfogadtuk egymásnak, hogy életünk végéig támogatni és szeretni fogjuk egymást. Esküt tettünk.

Nekem is volt kedvencem a testvéreim között, Dries, ezért megértettem, mit érez.

– Biztosan felszabadító lehet megtalálni az igazi hivatásunkat.

És lehetőséget kapni arra, hogy kövessük.

– Először az egyházat választotta. – Theo majdnem elmosolyodott. – Dries mesélte neked? Vincent a legnyomorultabb bányászoknak nyújtott támaszt a legsötétebb tárnákban. Minden vagyonát elajándékozta. Ha látott valakit, aki szegényebb volt nála, a saját ingét is odaadta.

– Hitének ragyogó példája.

– Az egyház kitagadta, mert túl szélsőségesen értelmezte a Biblia tanításait. – Theo testvéri kétségbeeséssel sóhajtott fel. – A festészetben jobb hasznát veszi az idealizmusának.

Elértük a szüleim udvarát. Már csak néhány lépés.

– Népszerű a művészete Párizsban?

– Szerintem hamarosan elkezdik majd venni a képeit. Látnod kellene a Tulipánmezőket. Híd a stílusok között, a múltja és a jövője között, egy új irány a fényhez. Amikor először láttam, úgy éreztem, mintha a szín születésének lennék szemtanúja… – ömlött belőle a szó, amikor bementünk.

Több testvéri szeretet volt benne, mint víz az amszterdami csatornákban, és ezért nagyon megkedveltem, de szeretni nem tudtam.

– Kellemes volt a séta? – Mama arckifejezése kérdések áradatát ígérte, amint kettesben maradunk. Nem fogja majd elhinni, amit mesélek. – Még teát, Theo?

– Köszönöm, Mevrouw Bonger, de most mennem kell. Vár az anyám.

– Kikísérem Theót – ajánlottam fel, mielőtt Anke közbeszólhatott volna. Ennyivel tartoztam neki. És azt is lehetővé tette, hogy még néhány perccel elhalasszam mama kihallgatását. Úgy kellett előadnom neki az ajánlatot, hogy ő is belássa az abszurditását, ahelyett, hogy nagyszerű lehetőségnek vélné, amire azonnal le kellett volna csapnom.

A bejárati ajtó előtt Theo felvette a szőnyegtáskáját. Aztán csak állt ott, amíg azt nem kívántam, bár mégiscsak Anke kísérte volna ki. A hosszúra nyúló ácsorgás a kicsi, zárt térben a visszautasított kérőmmel hamar kínossá vált.

Mit akar még?

– Johanna, egyáltalán nem adsz nekem reményt?

Csak egy kegyetlen nő akarhatta volna megtéveszteni őt.

– Sajnálom, Theo.

Szomorú mosolya láttán az angyalok egy egész tavaszra eleget sírhattak volna. Végül már ezt a mosolyt sem bírta tovább, lekonyult a szája sarka. Súlyos véglegességgel tolta a kalapját sötét rézszínű hajára.

– Viszlát, Johanna Bonger!

– Viszlát, Theo van Gogh!

Lement a bejárati lépcsőnkön, aztán megtorpant a járdán.

– Írhatok neked?

Nem tudtam megint nemet mondani, ráadásul egy ilyen kis kérésre.

– Igen.

Egyetlen szó. De jaj, mekkora hatalma lehet egyetlen szónak.

Nem tudtam volna elképzelni, hogy e miatt az egy igen miatt három éven belül két ember is meghal, akit szeretek.

{1} Hajadon asszonyok udvarias megszólítása hollandul.

{2} Házas asszonyok udvarias megszólítása hollandul.