Zbirka Eho, 4

Radka Denemarková
Jaz pa vprašam, kdo to tolče (temna komedija)

Naslov izvirnika: A já pořád kdo to tluče (temná komedie)

Copyright by Radka Denemarková, 2005
Copyright for translation and afterword by Tatjana Jamnik, 2013
Copyright for Slovenian edition by Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2013, 2016
All rights reserved.

Vse pravice pridržane. Brez pisnega dovoljenja lastnikov pravic ni dovoljen prenos e-knjige na druge spletne naslove, reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba v kakršnemkoli obsegu ali postopku.

To e-knjigo lahko uporabljate samo za osebne namene. Če bi jo radi komu podarili, prosimo, kupite dodatni izvod za vsakega obdarjenca. Hvala, da spoštujete avtorske pravice in trud, vložen v pripravo knjige.

Prevedla in spremno besedo napisala Tatjana Jamnik
Uredila Maja Novak
Oblikovanje naslovnice Dragana Nikolić
Prelom Zveza Modro-bela ptica
Izdalo in založilo Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, Vnanje Gorice, Nova pot 142, 1351 Brezovica pri Ljubljani
Za založbo Tatjana Jamnik
Vnanje Gorice 2016
Elektronska knjiga
Prva elektronska izdaja
Cena: 4,99 EUR

Dostopna formata: EPUB, MOBI
Način dostopa (URL): http://knjigarna-bookshop.eu

Izdajo tega dela sta sofinancirala Javna agencija za knjigo Republike Slovenije in Ministrstvo za kulturo Češke republike.
Izdajo e-knjige je podprla Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani
COBISS.SI-ID=288655104
ISBN 978-961-93914-5-7 (epub)
ISBN 978-961-93914-6-4 (mobi)

Radka Denemarková

JAZ PA VPRAŠAM, KDO TO TOLČE

(temna komedija)

Prevedla in spremno besedo napisala Tatjana Jamnik

http://policadubova.org

Kazalo

Posvetilo

Moto

PROLOG

JANUAR

FEBRUAR

MAREC

APRIL

MAJ

EPILOG

Tatjana Jamnik: Česa se človek boji?

O knjigi

O avtorici

O prevajalki

Knjige založbe KUD Police Dubove

To knjigo posvečam trem izjemnim ženskam:

ESTER DENEMARKOVI
Z obstojem zmajev se ne ubada. Neustrašno in veselo stopa po svoji poti in se zmajem odločno posmehuje. In oni pokajo kot milni mehurčki.

MILENI HONZÍKOVI
S telesom je lagala celo življenje. Obstoja zmajev, niti tistih očitnih, si trmasto nikoli ni priznala in je samo molče in na slepo potegovala meč.

LENKI MICHLOVI
Ko sem stala nad prepadom in strmela v odprte, zaudarjajoče zmajske gobce, me je trdno prijela za roko in rekla, da zmajev ni.
Imela je prav.
Vsaj zaenkrat.

Vse življenje sem raziskoval, da bi vam lahko povedal, da človeško življenje objektivno nima nobenega smisla. Ima ga zgolj v razmerju z nečim, v odnosu. Do drugih, do sebe samega.

MILAN MACHOVEC

Ti, ki ob meni stopaš,
kako skrivnostna je pokrajina tvojega srca!

GÜNTHER EICH

Najtežja je osamljenost. Očitno je namreč, da osamljenost traja, medtem ko je vse drugo provizorično. Osamljenost pa je iz dneva v dan težja in težja.

JOHANNES URZIDIL

Človekov nemir narašča sorazmerno s količino informacij, ki jih človek usvaja.

JAN PROCHÁZKA

PROLOG

Je bil en otročaj,
ki smejal se je skrivaj.
Bila je ena dama,
ki smejala se je sama.
In bil je en možak,
ki smejal se je sam.

Gledališka uprizoritev gostujočega legendarnega režiserja Petra Bucha je postala dogodek leta. Prefinjeno sestavljene situacije z negativnim čustvenim nabojem so se na koncu zrušile od lastne teže in se presenetljivo prevesile v zabavno grotesko. Verige hudičevskih odrskih slik so se razrahljale, razpadle in se zopet formirale. Nazadnje so se sklenile v občutek očiščujočega upanja. Navdušenju ni bilo videti konca. Nihče izmed gledaliških kritikov in teatrologov si niti ne bi dovolil ne biti navdušen. »Ta Buch je res genij,« so šušljali, »kakšna premišljenost do najmanjših detajlov, kakšna razsipnost s prizori, ki sproža celo paleto čustev, to tukaj zna malokdo.«

Šepet se je krepil, ko se je kača gledalcev požrešno pomikala proti prostoru s slavnostno pogostitvijo. Nagneteni drug ob drugega so tekmovali v akademskih frazah in bistroumnih analizah plastičnih operacij posameznih igralk. Orjaška očala razmišljene teatrologinje Korobačeve so hladno odsevala miselne konstrukcije njene kolegice Prangerjeve, ki je pripravljala članek Slavna osebnost Peter Buch za tabloidni tednik, kar jo je v njenih predstavah povzdignilo v vsemogočno poznavalko. Vrešče sta vpili druga čez drugo, katera od njiju je pred desetimi leti prvič zasledila in zabeležila ime Buch, ga z dvema prstoma zagrabila za kravateljc, koprneče preobračala ter z izvijajočim se Buchom nad glavo in umazanim pisalnim strojem pod pazduho zmagovalno pretrgala ciljni trak. Nozdrvi so jima vztrepetale, ko je v debato prišepal in po žveplu zasmrdel bradat recenzent; s svoje pritlikave višine je govoril v domnevna popka obeh žensk, prepasana s širokima, črnima gumijastima pasovoma z velikanskima sponkama prepletenih kač. Edini, ki bi lahko zanesljivo dokazal, da nad obema povešenima trebuhoma vsekakor ne bije nobeno srce. Pripomnil je, da je on že zdavnaj prepoznal najmočnejše prvine Buchovega dela. Intenzivno sodelovanje s scenografom. Premišljena koreografija. Groteskna trzavica rok in nog. Prostor za maksimalno improvizacijo in svobodo igralskega izraza. In poudarek na rahli komičnosti človeškega življenja.

»Ja, ja,« se je pridružila Korobačeva in nekomu živahno pomahala, »pohlevna komičnost, ane. Tukaj je na primer evidentno, da ključno sceno cele inscenacije predstavlja brezpogojna in usodna ljubezen tistih dveh žensk, ki bi se radi srečali z angelom.«

»Med nami,« je začela še bolj kričati Prangerjeva, da bi bilo lahko njeno mnenje kar najširše opaženo, »ne razumem, zakaj si je Buch izbral ravno besedilo take avtorice. Ne razumem, kaj na njej v tujini vidijo. Po moje je čisto povprečna, tekst šepa. Ko naj bi z njo delala intervju, ga je zavrnila, češ da nič ne vem o gledališču. To je rekla meni, ki se z gledališčem ukvarjam dvajset let, meni, ki sem Buchovo ime zapazila v časih, ko se o njem neki češki piski še niti sanjalo ni!«

Docentka Korobačeva je vneto prikimavala: »Meni je enkrat celo rekla, naj se pomirim, da baje tu nisem zaradi gledalcev, ampak zaradi sebe!« Potem je stišala glas in se nagnila k lesenim koraldam na vratu skuštrane Prangerjeve: »Morali ji bova pokazati, kje je njeno mesto. Tukaj je oplela.«

»Prepozno, draga kolegica, prepozno! Jo že igrajo tudi čez mejo, težko jo boš zaprla v kletko pozabe. Svojo priložnost sva že zapravili. Jebenti.«

Tri glave so se staknile – potem ko sta se bili dve od njih prisiljeni globoko skloniti in sta si s padajočimi jajci, majonezo in kumaricami omadeževali mahedravi krili – in se uskladile glede dokončne oblike stavkov, ki se bodo uradno pisali o novi uprizoritvi in njenih ustvarjalcih. Potem so se tri glave sunkovito odtrgale druga od druge, trudoma so odlepile tudi svoja telesa, eno z guštom šepajoče na hudičevo kopito, in se pomešale med množico. Čez hip so se, magnetno privlačene, zopet vrnile druga k drugi in prežale na Bucha.

Za hrbti je mimo njih s hitrimi koraki švignila Varavčeva. Oprezna triperesna deteljica pa je mreže nastavljala drugemu plenu. Seveda, je Varavčeva pomislila ob pogledu na begavo trojico, največja sreča je, če umetniško nenadarjeni gledališki teoretik vsaj enkrat v življenju sreča svojega Režiserja. Iz bežnega srečanja lahko črpa do konca svojih dni, resničnega človeka ovije v meglico konstrukcij in lastne bistroumnosti. Prisesati se na temo, jo razparcelirati, se usesti nanjo in v miru preživeti preostanek življenja s pipo v kotičku ust, ob kavi in jalovih razčlembah. Zunaj debele lupine jajca, za katero se odvija neposredna osebna izkušnja in brbotajo dejanski, z besedami neizrazljivi umetniški procesi. Predvsem pa se zbasati v imaginarno podobo življenja ujete osebe in se razkomotiti v njej. Le neznaten del jih položi uho na lupino in vsaj potrka, da bi morda le lahko pokukali skozi prosojno mrenico. Absolutna večina se skozi gledališča sprehodi topotaje kakor slepi konji. In mendra. Brez zmožnosti videti. Kaj šele karkoli opaziti. Ampak v življenju je tako z vsem, se je ravnodušno zavedela in izginila v zemeljskih globinah. Da bi ujela zadnji metro.

Čakali so zaman. Nad praznimi pladnji in polnimi kozarci. Z naraščajočim ogorčenjem, da jim katerikoli od ustvarjalcev ni pri priči na razpolago, da ne priteče iz svoje garderobe. Nazadnje so pričakali vsaj igralko Krasovo, ki se je afektirano objela s Korobačevo in bežno poljubila Prangerjevo. »Bila si čudovita, Miriam,« je zaplesala Korobačeva, »čudovita in odlična kakor zmeraj. Vloga leta!«

»Buch je bil z mano zadovoljen od samega začetka,« je trepetaje zaganjala motorje Krasova, »samo z mano, ker sem prinesla svojo lastno vizijo. Pa si menda lahko predstavljaš, da je tak človek navajen na zahteven način dela, maksimalno profesionalen. Od igralca je zahteval, da mu vlogo obogati in prinese lastno videnje, predloge, in to sem mu jaz zanesljivo dala. To sploh ni bilo enostavno, ampak nazadnje so spremembe, ki sem jih vnesla v lik, bistveno vplivale na končno sporočilo uprizoritve, ker sem jaz …«

Peter Buch se premiere ni udeležil.

Pa tudi če bi se je, bi se pred njegovimi očmi gotovo spletali precej drugačni prizori. Vse bistveno je ostalo paradoksno skrito za umišljenim prosojnim zastorom, ki je med predstavo ločeval igralce in gledalce. Mreno, za katero so lutke izrekale naučene stavke in odigravale aranžirane situacije. Ogrodje te uprizoritve pa bo trdno in neuničljivo še čez leta, čeprav se bo večkrat spremenila igralska zasedba. Kot da bi imel Buch roke ves čas, ne glede na razdaljo in globino, omotane z desetinami vrvic, s katerimi je obvladoval vse dogajanje na odru. S katerimi je potegoval, popuščal, zvezoval, dajal ritem. In ki jim ni bilo mogoče ubežati. Očitke do Boga je tako ob koncu življenja omrtvičil s premišljenim in porogljivim maščevanjem.

V Boga se je povzdignil sam.

V trenutku, ko so si gledalci basali v usta prve grižljaje obloženih kruhkov in v preprogo neopazno vteptavali odpadke iz kotičkov svojih ust, si je v obmejni hišici z utripajočim rdečim srcem, ki je bílo nepravilno in astmatično, Peter Buch z modrosivim robcem brisal potni, zaripli obraz in za sabo pustil ležečo žensko s prestrašenim pogledom in razmazano šminko na popacani dlani.

Buch enostavno ni zdržal in skupaj z geografskim prehodom je znova in nepovratno prestopil tudi svojo notranjo mejo. Kljub temu da je pred kratkim zatrdno sklenil, da bo svojo pijavko obvladal. Ni je obvladal. In ni se je več bal. Zdaj jo je že ujčkal.

Potem je sedel v svoj temnomodri BMW in nadaljeval pot proti Münchnu, kjer ga je pričakovala skrbna, sveže sfrizirana, in kakor je bil prepričan, tudi neskončno butasta žena s seznamom telefonskih čestitk in prvih neposrednih odzivov iz Prage.

Birgitinega med njimi ni bilo.

Tudi Birgit Stadtherrova, avtorica igre, je namreč na premieri manjkala. Toda njena odsotnost ni nikogar presenečala, na njeno čudaštvo so se že zdavnaj navadili. Nikoli se ni udeleževala premier svojih iger. Ne na Češkem ne v tujini. Podobno kot se ni udeleževala večine človeških ritualov.

Kakšen posrečen, še več, naravnost kongenialen tandem, so pisali recenzenti, zdaj že z umitimi usti in zobmi, očiščenimi ostankov premierne pojedine. Legendarni režiser, v svojem divjem delovnem tempu hiteč za novimi ustvarjalnimi obveznostmi, in neizmerno talentirana avtorica, po človeški plati nekoliko ekscentrična in nepredvidljiva.

Edini, ki je znal odluščiti lupine cenenih, kamenečih, mrtvih uniform mitov in legend, edini, ki je poskušal razgaliti pritajujoči se, zmedeni in z umazanijo prekriti človeški jedri obeh odsotnih umetnikov, je bila drobna, energična dramaturginja Varavčeva. Edino Varavčevo je skrbelo. A ne dovolj, da bi zagledala tudi globoke, podolgovate razpoke. Nakrušeni jedri.

Edino Varavčeva je bila zmožna zapustiti požrtijo izvoljenih premiernih gostov, se odpovedati šunki in neslišno izginiti. Izžeta. Izsesana kakor bonbon. Z lepljivim priokusom na nebu.

JANUAR

Za zastorom, pred zastorom
nihče ne sme lagat
– če ne, ne pridem igrat.

Težki udi in utrujenost. Sedela je na tramvaju. Z glavo v oprijeti, kvačkani kapi, oprto ob umazano šipo. Oblačen, težak, čemeren dan. Januarsko brezčasje. Kakor da sonce tega dne niti ne bi vzšlo. Zaspan svet, permanentno zehanje. Nasproti ji je sedel zajeten mlad moški. Spal je. Velikan je imel rahlo odprta usta s krivimi zobmi, pokvečen skutast obraz. Glava mu je kinkala na desno ramo. Preozke in prekratke hlače so zlezle gor in njihov rob je odrezal bele, bleščeče nabrekle gležnje z vijoličnordečimi lisami, čudočudne zemljevide, nemarno ovite z belim, umazanim povojem. Gležnji tako otekli, da je malo manjkalo, pa bi se napeta, zglajena koža razpočila. In meso prilezlo ven.

Brž je odvrnila oči v oblačni dan, izogibala se je pogledu na to odvratno meso. Gnusil se ji je in jo hkrati fasciniral. Ni zbrala poguma, da bi vstala. Se presedla drugam. Gledala je ven v zamišljene, molčeče postave. Zahomotane v plašče. Gledala je hiše, sive in pozabljene. Tiste, ki so bile pred kratkim popravljene, so hitele v podobnost s sosednjimi. Sivina jih je razjedala in napadala kakor nevarna infekcija. Niso imele možnosti, da bi bile opazne. Kakor večina teh ljudi. Vozili so se skozi majhen park, kamor je hodila posedat in brat, kadar ji je preostajalo nekaj minut, preden so ji po kosilu predali otroka iz jasli. Posedala je tam, na tisti razpokani klopci, in tramvaji so ropotali mimo. Včeraj.

Ne, ne! Tega je že skoraj šestnajst let. Šestnajst let! Piš mrzle praznine. Tja se lahko usede tudi danes. Ampak zakaj bi to počela? Spomnila se je nekega francoskega filma, katerega odlomke je kot šolarka odkrila na televiziji, ko je skozi režo v vratih naskrivaj kukala s hodnika, fascinirana nad sijočim brlenjem, novodobnim plapolanjem nočnega ognja, h kateremu so se ob večerih vsi posedli. Brez nje. Že takrat brez nje.

Kamera je kakor jastreb krožila okoli osrednjega ljubezenskega para na poletnem travniku, en sam krog in isti objem, le da sta bila tista dva že starca. Tren, v katerem se razgubi celo življenje. Tren. Ko je to videla, se je zjokala. Stisnilo jo je, da imamo vsi tako malo časa, da ima ona tako malo časa. Zgrabila jo je panika. Pa je takrat stala na začetku.

Na začetku vsega je bil strah.

Tlesk. In znova. Tlesk. Tlesk. In čudno vreščanje. Moški nasproti nje se je zbudil in opletal z dlanmi, nerodno kakor velikanski otrok, vzklikal je nekaj nerazumljivega. Momljal je. Tiščal jezik iz ust. Zajetni, odvratni, infantilni velikan. Nedoumljiv. Ljudje so se nemirno presedali, odmikali. Tudi ona si je prizadevala gledati drugam. Njene oči so se srečale z njegovima ravnodušnima, odsotnima točkama. Ustrašila se je. Vsi so se bali. Vsi se ves čas samo bojijo.

Hitro je izstopila. Dve postaji prej. Pobegnila je pred tistim neznanim moškim in se sramovala svojega početja. Kapo si je potisnila na oči. In premrle roke globoko v žepe dolgega rjavega plašča, njene pesti so s silovito močjo raztegovale blago od pasu proti kolenom, grozilo je, da bo obrabljeno tkanino pretrgala. Stopala je hitro. Zgrbljena. Odločno je gazila po snežni brozgi. Pospeševala je. Hotela je pobegniti, izginiti, se nekje skriti. Dihala je sunkovito. Zmanjkovalo ji je kisika. Pa je imela čas, nihče je ni preganjal. Zarila si je nohte v dlani. Morala bi jih zariti v tiste ogabne otekle gležnje, v tiste vijoličaste sodčke, ki so rinili iz hlač, v tisti gnus, ki tišči iz najmanj pričakovanih mest. Danes in vsak dan. Vedno. Nazadnje se je obrnila, pritekla je na postajo. Na tramvaju se ni več usedla, kakor liana se je ovila okoli droga, trdno se ga je oklepala. Omamljena se je otopelo priopotekla domov. Za sabo je zaloputnila vrata, sesedla se je na tla.

In se zjokala.

Sedel je v miniaturni pisarni ravnateljice gledališča, utopljen v majhnem, rdeče žametnem, zdrajsanem foteljčku, na štrlečih kolenih tik ob obrazu skodelica z vročim čajem, para mu je orosila brado. Tu pa tam se je moral izkopati ven, odložiti skodelico na mizo ali na polico in seči v roko kateremu od zaposlenih. Večine obrazov si ni zapomnil. Pod nogami se mu je motala doga, ki jo je vsak od prišlekov obredno počohal, kot da bi bil to dogovorjeni izraz lojalnosti do šefinje. Imel je občutek, da ravnateljica vsake toliko v zameno pod brado počoha njega. Oblekel si je bil bele hlače in ta žival mu je na njih pustila odtise. Ko je lastnica stekla stran, je to orjaško, razvajeno mrcino brez besed na vso moč brcnil. Ni protestirala. Z očitajočim cviležem se je skrila, zvila se je v klobko pod mizo. In ni več prilezla ven.

»Pridite, le pridite, preden se oglasijo ostali, vas bom predstavila, vse po vrsti.«

Ravnateljica Volfova je pred sabo potiskala visoko očalasto bitje, ovito v čudaški vijolično-črn habit, izza nje pa je kukal brkat moški.

»No, to je naša kostumografinja Mona, tole je pa šef lutkarske delavnice gospod Pristenski.« Mučno čakanje.

»To pa je Peter Buch, režiser. Pri nas bo začel vaditi tisto novo igro Birgit Stadtherrove. In zares, ampak prav zares nas veseli, da nam ga je nazadnje le uspelo dobiti, enostavno to vsekakor ni bilo,« je koketno zaplesala in še bolj raztegnila polmesec nasmeha.

Permanenten nasmeh kakor permanentni mejkap, je prešinilo Bucha. Mukoma je vstal, priklonil se je, medtem ko je ravnateljica izvabljala pasjega ljubljenčka izpod mize – »ja kaj za vraga pa delaš tam, verjetno ga je sram pred vami, no, a ni to luštkano?« –, bebavo se je smehljal, iztegoval je roko čez ramo tega dolginskega bitja, pomencal mlahavost ribje crkovine in roko stresel z drzno odločnostjo, nekaj je jecljal o tem, da se veseli sodelovanja in da je Prago ohranil v najlepšem spominu, ker je tukaj pravzaprav odraščal, veseli ga, da ni pozabil češčine, zelo ga veseli. Kje pa je sploh avtorica Birgit?

»No, to je naš edini problem,« se je trudoma vzravnala ravnateljica z zvitim, velikanskim in renčečim pasjim telesom v naročju. S težavo je ohranjala ravnotežje. »Birgit ni tukaj. Telefonirala je, da se ne počuti v redu … Kaj?« Njen izrazito povišani glas se je izgubljal v srečnem lajanju in mlaskanju. »A ne slišite me? Da se ne počuti v redu, je telefonirala. V redu se ne počuti. Najbrž kakšna viroza. Saj veste, Praga je polna tega. Še posebej zdaj, januarja. Av.«

Zima, zima bela,
vrh gore sedela,
pa tako je pela,
da bo zdravje vzela.

Snežilo je. Kosmi snega so zadevali ob okna.

»Povezale so se. Snežinke so se povezale. Tako bodo dlje zdržale. Enkrat se bodo tako ali tako morale stopiti. Vsak to odlaga. Odlaga, kar je neizogibno,« je momljala Birgit. Izmotala se je iz zmečkanih, zamazanih odej. To nagneteno bunko je zbrcala stran z desno nogo v debeli beli nogavici. Z leve ji je nogavica zdrknila dol, gotovo se skriva kje v tej zameštrani dekasti izbuhlini. Z boso nogo se je popraskala po desnem nartu. Včeraj se ni ne umila ne slekla, cele ure je kar tako preležala in nič se ji ni dalo. Nič ni mogla, ker jo je spet prijela ta utrujenost, ki je ne more premagati z voljo. Potem pa je tej utrujenosti podlegla.

Snežilo je in bele hiše v sivem dnevu so delovale tolažeče. Bog je varčeval, prižgal je samo slabotno lučko, da otrok ne bi bilo strah v temi. Ura je devet, tudi okna nasproti so svetila, belobo so predirali osvetljeni avtomobili. Ura je devet. Z muko je vstala in odšla v kopalnico. Ura je devet, si je ponavljala. Čez eno uro se bom srečala z njimi. Čez eno uro bom to spet jaz, desetletja nespremenjena. Duhovita, samozavestna Birgit, katere igro si je izbral sloviti nemški režiser, zaradi nje je prišel v Prago. Vklopila je radio.

»… v okviru kulturnega sodelovanja čeških in nemških gledališč. Svetovno znani režiser Peter Buch, ki se je v zavest širše javnosti vtisnil predvsem s svojimi netradicionalnimi odrskimi interpretacijami iger Williama Shakespeara, si je tokrat na presenečenje vseh izbral igro sodobne češke avtorice Birgit Stadtherrove, ki jo bo naštudiral v praškem Gledališču Pod drobnogledom. Predstavitev režiserjevega dela in življenja, dopolnjeno s kratkim pogovorom, bomo predvajali v večernih Utrinkih. Peter Buch v oddaji ne bo razmišljal le o sodobni umetniški ustvarjalnosti, temveč tudi o vprašanjih nelahkega soočanja s preteklostjo, ki ga tudi naša država vleče za seboj kakor zaporniško kroglo in katerega …«

Škloc. Tebe se da zlahka utišati.

Birgit je stala v eni nogavici in piskajoče dihala, osredotočila se je na izdih in zateglo kričavo piskanje, glasbo, ki jo je izvabljala njena leva nosnica. Torej so spet govorili o njej. Tujci. Avtorica. Kaj to je, avtorica? Avtorica česa? Nobena avtorica. Zapisovalka tega, kar je bilo in je. Avtor, ustvarjalec je vendar nekdo drug, ona le izdeluje napise k njegovim stvaritvam v tej ogromni galeriji pod milim nebom. Zakaj bi imela ravno ona kaj praviti svetu, ima sploh kaj povedati? Prvi romani, tiste po nepotrebnem popisane strani, so bili sprejeti razmeroma spodobno, soočala se je z izkoreninjenostjo, ki jo je občutila, ko se je za stalno preselila v to peklensko puščavo, v Prago. Naslednji dve knjigi sta navdušili le estetsko, površinsko kritiko, preveč se je poigravala s formo in za vsebino, če naj bo iskrena, ji je bilo vseeno. Potem pa se je vrgla v gledališke igre, rezala jih je kakor z enega kosa odvijajočega se koluta papirja, v obliko gledaliških iger je rezala posamezna dejanja enovite, dolge zgodbe, zgodbe o njej sami. Zanjo to že dolgo ni bila več literatura, to je bil rešilni obroč, vrv, ki se je je držala in ki si jo je sama navijala, nastavljala, da ne bi videla njenega konca, zadnja trdna vez z realnostjo in z eksistenco med ostalimi, točka, ki jo je držala nad vodo, točka, ki je razčlenila sicer nerazpoznavne dneve v zanesljive odseke pisanja in poležavanja.

Sprehajala se je iz sobe v sobo, ravnodušna do odpadkov. Odvrženi kosi ponošene obleke, zmečkani papirji, kuhinjsko korito, polno namakajoče se posode, ponev, iz katere se je luščila nekakšna klejasta zelenorumena snov, nepopite šalice s plesnijo, nagrizena jabolka, črni bananini olupki, prekriti z roji drobnih mušic. In polna banja umazane obleke. Sedla je na njen rob in čakala. Piskanje v nosu je skrivnostno utihnilo. Stisnila je obe nosnici, potem sta za nekaj sekund ostali zlepljeni, toliko telesnih, zoprnih odprtin.

Devet. Do desetih se mora sestaviti.

»Ja, seveda, vse to dobro razumem, to zastopim. Ampak kje je Birgit, Birgit Stadtherrova? Najprej bi rabil govoriti z njo.«

Dramaturginja Varavčeva je predano gledala starega moškega, da bi uganila, zakaj si je od vseh ponudb, s katerimi ga zasipajo, izbral ravno to zakotno, miniaturno gledališče in zakaj tako vztrajno terja prav Birgit.

»Gospod Buch, ne vem. Res delam, kar je v mojih močeh. Obljubila je, da gotovo pride ob desetih, ni še deset, še pet minut ima. – Medtem bi se lahko dogovorila, kako bomo to tehnično izvedli. Pri nas ni običajno, da bi se z igralci vadilo ločeno, na to jih moram vnaprej pripraviti. Kdaj boste vadili? Normalno od desetih do dveh, kakor je to v navadi pri nas?«

Opazovala je njegove popackane, posivele bele hlačnice in scufan ovratnik, ki je postrani tiščal izpod kocastega modrega puloverja. Včasih je s prsti šel skozi razredčene lase, počasi, čisto počasi, najbrž zato, da tega ostanka ne bi poškodoval ali pa da se sam ne bi prestrašil te sramotne izgube. Čakala je.

Bila je malce razočarana, govorice so ga predstavljale kot ostrega, neizprosnega genija. Zagnanega človeka, ki je vstopil, pa so padale glave, pa se je tresla cela soba za vaje, igralci so preplašeno lezli v dve gube in se plazili ob stenah. Veselila se je tistega poka, ko se bodo temeljito očistile provincialna beda, samozaverovanost in malenkostne intrige, ko se bo razblinila nezbranost primadon v ansamblu, ko se bo stoječa voda zvrtinčila ob navalu sveta najvišjega profesionalnega nivoja, ob prvi podaji mednarodne lige prvakov. Zaenkrat pa tu sedi pomečkan, umazan starec, ki stežka mežika z zabuhlimi vekami. In srka iz svoje skodelice čaja.

Kajpada je ni preslepil. Nje nihče ne preslepi. Iz njegove usnjene, oguljene aktovke je molel kornet časopisnih strani, okrog katerega se je usnje torbe čudno izbočilo. Kot da bi se črke sesuvale. Polzele po gladki površini, privlačene od zemeljske težnosti, se sesipale na kup, dokler niso nazadnje zapolnile notranjščine. Ko je včeraj pri ravnateljici absolviral neskončni pozdravni ceremonial, se je bila primorana nagniti čez tisto aktovko, ki jo je lastnik skrbno posadil na vrtljivi stol. Sklonila se je po telefon. In sredi časopisnega omota zagledala nezamenljivo obliko okroglega, bleščečega pokrovčka. V velikosti kovanca. Flaška. Zato torej mu ena skodelica zadostuje za dve uri, ne da bi mu bilo treba dolivati, čeprav neprenehoma srka iz nje. Odlično, bravo, še tega nam je manjkalo, germanska pijandura in domači rum.

Nasmehnila se je Buchu.

»Birgit bom poskusila telefonirati še enkrat. Mogoče se spet ne počuti v redu.«

Usoda kaško kuhala,
temu dala, temu dala,
temu dala, temu dala,
temu pa vrat zavila
pa se v luknjico skrila.

Birgit se je zdrznila. Preplašena je vstala, naslonila se je na umivalnik, hrapav od grudic umazanije.

Telefon.

Odšla je v predsobo in stala nad brnečim predmetom. Spominjal je na bolečino v glavi. V trenutku, ko se zdi že povsem neznosna, nenadoma in nepričakovano izzveni. Za kratek čas. In ponovno udari. Z novo, radostno jecajočo okrutnostjo. Začela je šteti zvonjenje. En, dva, tri, štiri, pet, šest, sedem. Tišina. Končno, končno. Ne, osem. In devet. O bog, naj jo pustijo pri miru. O bog, naj ji že dajo mir. »Dajte mi mir!« je zakričala. »Dajte mi že mir, pustite me pri miru!«

Ko je dvoglava, debelušna gosenica onemela, jo je zgnuseno prijela z dvema prstoma in snela z vilic. Ubranila se jih je, spet se jih je ubranila. Hitela je v kopalnico. Šlo ji je na bruhanje. Mislila je na bele snežne kosme, ki jih je nekdo metal z neba.

Tisti njeni so se rdeče obarvali.

V Varavčevi je vrelo.

Ni prenesla Birgitine razbohotene nezanesljivosti, ki se je zadnje leto spričo svoje rednosti spremenila, preobrazila v zanesljivo gotovost. Pred popolno polomijo sta jo nazadnje reševala tehnični napredek in sestra Johana; ona je bila tista, ki je prepisovala obljubljene končne verzije besedil in jih pošiljala po e-pošti. Birgit celo niti ni več klicala. Prej, še pred dvema letoma, ko so na oder postavljali njen triptih, je vsaj redno tipkala besedilna sporočila. Šaljiva, lakonična. Odkar je mobitel vrgla stran, se pojavlja kakor prikazen. Sprva jih je bilo strah, zdaj so se že privadili, otopeli so. Čudakinja. Začuda pa je pisala izvrstne gledališke igre. Za razliko od psevdoromanov, ki niso bili ne tič ne miš, ji je v banalne dialoge uspelo ujeti nekaj, kar je viselo v zraku, zgodbe, ki so s skrivnostno jasnovidnostjo merile h gledalcem; z vsako repliko jim je med veke zadirala novo žveplenko in riti mazala z neizprosnim lepilom. Nobenega Komu se smejete? – Sami sebi se smejete, butci!, ampak Ob čem vam gre na bruhanje? – Ob samih sebi bruhajte. Zato je Varavčeva pri vsakem od režiserjev Birgitinih iger vztrajala, da mora biti uprizoritev brez odmora. Brez izdiha. Brž ko se je publika predramila iz omamljenosti, se je ni več dalo zmesti in vleči za nos, prekleto krčevito se je pazilo, razgledovalo, odbijalo stavke in scenske prizore, nas se to ne tiče, ob sebi bruhajte vi, vi drugi. Vi, vi in vi.

Onkraj visokega okna je snežilo in z nasprotne strehe je priletelo nekaj golobov. Strmoglavo. Kosmi so sedali na tla in se v hipu stajali. Spet plundra. Kakor vsa ta razvodenela, razlivajoča se situacija z utrujenim Buchom. Njeno oddaljeno upanje. Mogočna in neomadeževana oseba, človeško in umetniško trdna in celovita. Toda že po prečkanju meje so se pojavili prvi, zlahka spregledljivi svarilni znaki. (»V hotelu, v katerem bom stanoval, je neobhodno, res neobhodno, gospa Varavčeva, da bi imel okna na vzhod in da bi mi vsak dan menjavali modro prevleko, modro in vsak dan čisto, gospa Varavčeva.«) V Prago je, kakor se je sprva ustrašila, prispel le še umirajoč revež.