Anyámnak,
a MonKonnak

1.

Azt hiszem, veled beszéltem telefonon, te vagy az a könyvtáros, akinek olyan puha a hangja, hogy azonnal vennem kellett magamnak egy kasmírpulóvert. Meleg. Biztonságos. Három nappal ezelőtt csörögtél rám, hogy megerősítsd: megkaptam az állást a Bainbridge-i Közösségi Könyvtárban. A hívásnak elvileg rövidnek kellett volna lennie. Lényegre törőnek. Te: Mary Kay DiMarco, ágazati vezető. Én: Joe Goldberg, önkéntes. De működött közöttünk a kémia. Jókat nevettünk. A hangod lejtése befúrta magát a bőröm alá, és rád akartam guglizni, de mégsem tettem. A nők megérzik, ha egy pasi túl sokat tud, és én lazán akartam érkezni. Korán jöttem, te pedig dögös vagy – ha ez te vagy, ugye te vagy? –, és lefoglal egy férfi kuncsaft – gin és molyirtó szagát érzem –, és te kacér vagy, de visszafogott, egyszerre mutogatod és rejtegeted a lábadat átlátszatlan, fekete harisnyában, ami épp annyira diszkrét, mint amilyen kitárulkozó Beck – béke poraira – függönytelen ablaka volt. Megemeled a hangod – szeretnéd, ha a vén szivar tenne egy próbát Murakami Haruki műveivel –, és most már biztos vagyok benne. Te vagy az, akivel telefonon beszéltem, de Úristen, Mary Kay.

Lehet, hogy te vagy az is, aki hozzám való?

Tudom, tudom. Te nem egy tárgy vagy, bla, bla, bla. És lehet, hogy csak „kivetítek” rád. Alig ismerlek, és megjártam a poklot. Életem több hónapját töltöttem börtönben raboskodva. Elvesztettem a fiamat. Elvesztettem a fiam anyját. Kész csoda, hogy egyáltalán még életben vagyok, és a legszívesebben most azonnal beszélgetnék veled, de türelmes vagyok, és elsétálok. Az előtér falán ott a fényképed, a felirata a végleges megerősítés. Te vagy Mary Kay DiMarco, és már tizenhat éve dolgozol ebben a könyvtárban. Mesterdiplomád van könyvtártudományból. Újoncnak érzem magam. Erőtlennek. De azután megköszörülöd a torkod – mégsem vagyok teljesen erőtlen – és odafordulok hozzád, te pedig a béke jelét mutatod nekem, és rám mosolyogsz. – „Két perc!” – Visszamosolygok rád. – „Tedd csak a dolgod!”

Tudom, mi jár a fejedben – Milyen kedves, türelmes fickó! – és hónapok óta először tényleg nem bosszant, hogy kibaszottul kedvesnek és türelmesnek kell lennem. De nincs is más választásom. Nekem Miszter Kibaszottul Rendes Fickónak kell lennem. Csak így biztosíthatom, hogy soha többé ne eshessek áldozatául az Amerikai Igazságtalanság-szolgáltatási Rendszernek. Lefogadom, hogy neked még nincs tapasztalatod az AIR-rel, ugyanakkor mindent tudsz a Monopoly nevű, megbundázott társasjátékról. Én már felhasználtam a „Szabadulj ki ingyen a börtönből” kártyámat – köszi, gazdag Quinnék –, ugyanakkor elképesztően naiv is voltam – basszátok meg, gazdag Quinnék –, így türelmesen várok rád akár naphosszat is, mert ha ebben a könyvtárban csak egy ember is úgy ítéli meg, hogy veszélyes lehetek… Nos, én bizony nem kockáztathatok.

Alázatosan viselkedem előtted – rá sem nézek a telefonomra –, és nézem, ahogy megvakarod a lábadat. Tudtad, hogy ma élőben is találkozunk majd, és lehet, hogy az én kedvemért választottad ezt a szoknyát? Megeshet. Idősebb vagy nálam, merészebb, te vagy a gimis csaj, én pedig a nyolcadikos kissrác, és látlak magam előtt a kilencvenes években, ahogy büszkén lesétálsz egy tinimagazin címlapjáról. Meneteltél tovább, az időn át, vártad, de már nem is hitted, hogy végre megtalálod a jó pasit. Én itt vagyok végre – tökéletesen időzítettünk –, a Molyirtó „majd elolvassa” a Murakamit, és te felém pillantasz – „Látod, mit vittem itt véghez?” –, én pedig bólintok.

Igen, Mary Kay. Látlak téged.

Te vagy a Könyvek Anyja, úgy mozogsz közöttük, akár egy francia szobalányjelmezbe bújt robot – a szoknyád igazság szerint kicsit túlságosan is kurta –, és olyan izgalommal fonod karba a kezed, míg a Molyirtó a könyvet lapozgatja, mintha jutalékért dolgoznál, mintha szükséged lenne arra, hogy a fickó kivegye ezt a könyvet. Neked fontosak a könyvek, és én ide tartozom veled és a hangsúlyos bütykeiddel együtt. Könyvtáros vagy, én könyvárusként alsóbbrendű vagyok, és a Molyirtónak nem kell előkeresni a hitelkártyáját, és ó, hát persze. Amerikában vannak jó dolgok is. Már meg is feledkeztem Dewey kibaszott decimális könyvtári rendszerezéséről, és bár Dewey köztudottan seggfej volt, lám, mit tett ezért az országért!

A vén szivar megpaskolja a Murakamit.

– Rendben, aranyom, majd elmondom, hogy tetszett.

Rávillantasz egy mosolyt – szereted, ha aranyomnak szólítanak –, ugyanakkor meg is remegsz kicsit. Bűntudatod van, amiért nem vagy felháborodva. Részben aranyom vagy, részben főnökasszony, és olvasó is vagy. Gondolkodó ember. Látod mindkét oldalt. Újabb békejelet mutatsz felém – még két perc –, és mutogatod magad nekem még kicsit. Azt mondod egy anyukának, hogy cuki a babája – hát, nem igazán – és téged mindenki szeret, nem igaz? Téged, a magasra tűzött, kócos kontyoddal, ami lófarok szeretne lenni, és a ruházkodási forradalmaddal a többi könyvtáros zsákszerű ingével és nadrágjával szemben – azt gondolná az ember, hogy felbosszantod őket, de mégsem. Gyakran mondod, hogy „aha”, és meggyőződésem, hogy a bölcs Diane Keaton és a bolondos Diane Keaton keverékéből formáltak téged, méghozzá nem másnak, mint nekem. Megigazítom a nadrágomat – óvatosan, Joseph! –, és valójában százezer dollárt adományoztam ennek a könyvtárnak annak érdekében, hogy idejöhessek önkéntesnek, és megkérdezheted Kalifornia államot, vagy a Pegazus baristáját, vagy a szomszédomat is, akinek a kutyája ma reggel megint az én gyepemre szart –, mind ugyanazt fogják neked mondani.

Kibaszottul rendes ember vagyok.

Ez jogilag is tény. Nem öltem meg Guinevere Becket – béke poraira –, és nem öltem meg Peach Salingert sem – béke poraira. Megtanultam a leckét. Ha az emberek előhozzák belőlem az állatot, elmenekülök. Beck – béke poraira – is elmenekülhetett volna – nem voltam neki megfelelő, nem érett még meg a szerelemre –, de ő maradt, pont úgy, mint a horrorfilmekben a tehetetlen, rosszul megformált, önpusztító női karakterek, és én sem voltam jobb nála. Aznap meg kellett volna szakítanom vele a kapcsolatot, amikor találkoztam Peach barátnőjével, béke poraira. Love-ot pedig dobnom kellett volna, amint bemutatta a szociopata fivérét.

Egy tinédzser kiscsaj ront be a könyvtárba, belém ütközik, visszaránt a valóságba – persze nem kér elnézést. Fürge, mint egy szurikáta, te pedig rádörrensz:

– Nincs több Columbine, Nomi. Komolyan mondom.

Aha, tehát a Szurikáta a lányod, és a szemüvege túl kicsi az arcához képest, de valószínűleg pont azért hordja, mert te megmondtad neki, hogy nem áll jól rajta. Lázad. Inkább egy durcás kisbabára hasonlít, mintsem egy zsémbes tinédzserre, és a Columbine egy nagy, fehér példányát rántja elő a hátizsákjából. Ő beint neked, te is beintesz neki, és a ti kis családotok vicces. Van rajtad karikagyűrű?

Nem, Mary Kay. Nincs.

A Szurikáta Columbine-példányáért nyúlsz, ő kiviharzik, te pedig kilépsz utána az ajtón – ezzel a közjátékkal nem számoltunk –, és én felidézem, mit is meséltél nekem a telefonban.

Anyád Mary Kay-kozmetikumokat forgalmazó MLM-ügynök volt, vérre menően versengő alkat. Te különböző nappalik padlóján nőttél fel Phoenix városában, és a Barbie babáiddal játszottál, miközben anyád a szemed láttára rúzst próbált rásózni megcsalt háziasszonyokra, mintha a sminkkel rábírhatnák a seggfej férjeiket, hogy maradjanak mellettük. Mintha egy rúzs megmenthetne egy házasságot. Anyád jól végezte a munkáját, rózsaszín Cadillackel járt, de aztán a szüleid szétmentek. Te és anyád Bainbridge-be költöztetek, és ő száznyolcvan fokos fordulatot vett – a sminkszerek helyett Patagonia ruházati termékeket kezdett árulni. Azt mondtad, három éve ment el, majd mélyen felsóhajtottál, és így folytattad:

– Oké, ez túl sok információ volt.

De nem volt túl sok az információ, és ezután még többet árultál el nekem: a szigeten a kedvenc helyed Fort Ward, szereted a bunkereket, és graffitiket is emlegettél. Isten mindenkit megöl. Azt mondtam, ez bizony így igaz, és azután tudni akartad, honnan származom, és én elmeséltem, hogy New York-i vagyok – ez tetszett neked –, majd hozzátettem, hogy egy ideig L.A.-ben ültem, amire azt hitted, csak viccelek, és ugyan hogy jönnék én ahhoz, hogy kijavítsalak?

Nyílik az ajtó, és te végre visszatérsz. Hús-szoknya mivoltodban. Bármit mondtál is a Szurikátának, jól felbosszantottad vele, mert megragad egy széket, és a fal felé fordul vele, te pedig végre odajössz hozzám, melegen és puhán, mint a mellkasomon feszülő kasmír.

– Elnézést a fennforgásért – mondod, mintha nem akarnád, hogy mindent tudjak. – Joe, ugye? Aha, azt hiszem, beszéltünk telefonon.

Te nem hiszed. Tudod. Aha. De azt nem tudtad, hogy szíved szerint azonnal letépnéd a ruháimat, és kezet rázunk, a bőrünk összeér, és beszívom az illatod – olyan, mintha Floridát szippantanám be –, és az erő visszatér a testembe. Zumm!

Rám nézel.

– Visszakaphatnám a kezemet?

Túl sokáig szorongattam.

– Sajnálom!

– Ó, ugyan – mondod, majd közelebb hajolsz, úgy, mint a Közelebb című filmben. – Én kérek elnézést. Nemrég megettem odakint egy narancsot, és kicsit ragad a kezem.

Beleszimatolok a tenyerembe, és én is közelebb hajolok.

– Biztos, hogy nem mandarin volt?

Felnevetsz, és rám mosolyogsz.

– A többieknek ne áruljuk el!

Máris ketten vagyunk a többiek ellen, és megkérdezem, befejezted-e már a Lisa Taddeo-könyvet – jófiú vagyok, és a jófiúk emlékeznek arra a sok szarságra, amit a csaj összehordott nekik a telefonba –, és igen, befejezted, és imádtad, aztán engedélyt kérek, hogy a lányoddal és a Columbine-sztorival kapcsolatban kérdezzek, te pedig elpirulsz.

– Aha – mondod. Aha. – Nos, ahogy az nyilván látszik… Dylan Klebold kicsit a rögeszméjévé vált.

– Az iskolai lövöldöző?

– Istenem, nem úgy! – tiltakozol. – Szóval, a lányom szerint ő egy költő volt, és emiatt teljesen normális, hogy róla akarja írni a főiskolai felvételi esszéjét…

– Hát, ez elég rossz ötlet.

– Nyilvánvalóan az. És ezt meg is mondtam neki, de szerinte álszent vagyok, mert annak idején, amikor én ennyi idős voltam, bajba kerültem azzal, hogy Ann Petryről írtam Jane Austen helyett… – Annyira tetszem neked, hogy fel akarsz vágni előttem. – Nem is emlékszem… – Dehogynem emlékszel. – Család, gyerek?

Stephen Kingnek nem kell embert ölnie ahhoz, hogy írni tudjon a halálról, és nekem nem kell, hogy legyen gyerekem ahhoz, hogy megértsem, milyen szülőnek lenni, és technikailag van egy gyerekem, de ő mégsem az „enyém”. Nem hordozhatom körbe véres kardként, mint a többi kibaszott apuka ezen a sártekén. Nemet intek a fejemmel, és megvillan a szemed. Bízol benne, hogy facér vagyok, és szeretnéd, ha sok közös lenne bennünk, ezért visszaterelem a beszélgetést a könyvekre.

– Nagyon szeretem Ann Petryt. Az Utca az egyik örök kedvencem.

Ezzel le kellett volna, hogy nyűgözzelek, de az Utca sokak számára ismerős kötet, te pedig ravasz róka vagy. Óvatos. Emelem a tétet, és elmondom, hogy jó lenne, ha több ember olvasná a The Narrows-t, és erre egy mosoly a jutalmam – ez az, baszki! –, de a munkahelyeden vagyunk, így a klaviatúra fölé emeled a kezedet. Összevonod a szemöldöködet. Tehát a botox nem barátod.

– Hm! – Valami szemet szúrt neked a számítógépen, és lehet, hogy már tudsz is rólam? Megbélyegeztek?

Nyugalom, Joe. Felmentve. Ártatlan.

– Már ki is lettem rúgva?

– Nos, nem, de van itt egy kis ellentmondás az adatokban…

Nem tudhatsz a pénzről, amit a könyvtárnak adományoztam, mert ragaszkodtam a névtelenséghez, és az igazgatóságból az a nő megesküdött rá, hogy megkímélnek a háttérvizsgálat hosszadalmas procedúrájától, de lehet, hogy hazudott? Lehet, hogy rábukkantál Dr. Nicky összeesküvés-elméletes blogjára? Vagy a hölgy az igazgatóságból rájött, hogy én az a Joe Goldberg vagyok? Lehet, hogy hallott rólam valami gyilkossági fantazmagóriákról zagyváló nő kibaszott podcastjában?

Magad mellé intesz, az ellentmondás a kedvenc olvasmányaim listájában található – huhh! –, és halkan ciccegsz.

– Ezen a listán sehol sem látom Debbie Macombert, Mr. Goldberg.

Elpirulok. A minap a telefonban azt mondtam, hogy Debbie Macomber Cédrusliget regényei nyomán jött az ötlet, hogy Amerika északnyugati partjára költözzek, te pedig felnevettél – Komolyan? –, én pedig álltam a sarat a puha, fehér léckerítéses kis véleményemmel. Nem vagyok diktátor. Nem parancsoltam rád, hogy olvasd el valamelyik könyvét. De azt igenis mondtam, hogy Debbie segített nekem, és azzal, hogy az istenfélő, igazságkereső Olivia Lockhart bírónőről és az ő új sütetű, helyi pasijáról olvastam, visszanyertem a hitem a világunkban. Mondtad ugyan, hogy majd megnézed, de ezt mondja mindenki, amikor az ember könyvet vagy egy kibaszott tévéműsort ajánl a másiknak, erre tessék, most rám kacsintasz.

Rám kacsintasz. A hajad vörös és sárga. Olyan, akár a tűz.

– Nyugalom, Joe. Én majd megeszem a marhát, te pedig a brokkolit. Nem kell tudnia róla senkinek.

– Aha! – mondom, mert a marha és a brokkoli utalás a Cédrusligetre. – Szóval valaki vette a fáradságot, és ellátogatott Cédrusligetbe.

Az ujjaid a billentyűzeten matatnak, és az a billentyűzet az én szívem.

– Nos, megígértem, hogy megnézem… – Tehát olyan nő vagy, aki betartja az ígéreteit. – És valóban… – BINGÓ! – Kellemesen ”ellensúlyozza világunk pokoli valóságát…” – Ezt én mondtam. Te engem idézel. – Az a sok bicaj, meg a harc az igazságért valahogy leviszi az ember vérnyomását.

Tovább fejtegeted az eszképizmus előnyeit és hátrányait – megtanultad a nyelvemet, és azt akarod, hogy ezt én is tudjam –, szexi vagy és magabiztos – én pedig már meg is feledkeztem a szexuális vibrálásról. A kezdetek.

– Nos – mondom –, talán alapíthatnánk egy rajongói klubot.

– Aha… – feleled. – De először szeretném tudni, mi visz rá valakit, hogy ezt kezdje olvasni.

Ti nők, mindig tudni akartok a múltról, de a múltnak vége. Eltűnt. Kibaszottul nem beszélhetek neked arról, hogy a Cédrusliget segített nekem átvészelni a börtönben töltött időt. Nem mondhatom el, hogy ez volt számomra a nyugtató illóolaj, miközben tévesen vádoltak, és nem is kell beszélnem a részletekről. Mind keresztülmegyünk olyan időszakokon, amikor úgy érezzük, csapdába estünk, ketrecbe zártak bennünket. Teljesen mindegy, hogy eközben hol van az ember. Megvonom a vállam.

– Semmi extra… – Ha! – Pár hónappal ezelőtt mélyponton voltam… – Tény: a legjobb börtönolvasmányok azok, amiket az ember a strandon is olvasna. – Debbie-re támaszkodhattam… – Amikor Love Quinnre nem.

Nem vájkálsz tovább a sztorimban – tudtam én, hogy okos vagy –, és azt mondod, ismered ezt az érzést, és hogy hasonlóak vagyunk, érzékeny típusok.

– Nos, nem szeretném lerombolni senki álmait, Joe, de muszáj elmondanom valamit… – Meg akarsz engem védeni. – Ez a hely bizony nem olyan, mint a Cédrusliget, nagyon nem.

Tetszik a bátorságod – szereted a szócsatákat –, és az üres asztal felé biccentek, ahol nemrég azzal a vén szivarral álltál.

– Ezt tudatni kellene a Molyirtóval is, aki épp hazafelé tart a javasolt Murakami-kötettel. Ez azért eléggé cédrusligetes volt.

Tudod, hogy igazam van, és próbálsz önelégülten vigyorogni, de a vigyorod mosoly.

– Majd meglátjuk, hogy pár itt töltött tél változtat-e ezen a véleményen. – Elpirulsz. – Mi van a szatyorban?

A legszebb mosolyomat villantom feléd, azt, amiről azt gondoltam, soha többé nem lesz majd rá szükségem.

– Ebéd – felelem. – És Olivia Lockhart bírónővel ellentétben én hatalmas adagot hoztam. Jut bőven brokkoli és marhahús is.

Ezt hangosan ki is mondtam – BASSZÁTOK MEG, ROZSDÁS AGYTEKERVÉNYEK! –, és te elbújhatsz a számítógéped mögé, miközben én csak állok itt, miután felajánlottam, hogy bekaphatod a húsomat.

De nem kínzol engem sokáig.

– Oké – mondod. – A számítógép nem akar betölteni. A kártyát majd később elintézzük.

A számítógép pofátlan egy jószág, vagy csak te akarsz engem próbára tenni. A pihenőhelyiség felé vezetsz, és közben megkérdezed, hogy a Sawanból vagy a Sawadtyból hoztam-e az ebédet. Amikor azt mondom, a Sawanból, a Szurikáta felnéz a Columbine-ból, és öklendezni kezd.

– Pfuj, az undorító!

Nem, kölyök, bunkónak lenni, az undorító. Áradozni kezd a Sawadtyról, és te mellé állsz, én pedig nem beszélem ezt a nyelvet. Még nem. A kezed megpihen a hátamon – ez fincsi! –, majd a másik kezed a Szurikáta vállára helyezed – próbálsz összebékíteni bennünket –, és azt mondod, rengeteget kell még tanulnom Bainbridge-ről.

– Nomi eltúlozza, de errefelé kétféle ember él. Azok, akik a Sawanba járnak, és mi, akik a Sawadtyba.

Karba teszed a kezed, és tényleg ilyen felszínes lennél?

– Oké – felelem –, de nem ugyanaz a család viszi mindkét éttermet?

A Szurikáta felnyög, és felteszi a fejhallgatóját – már megint bunkó –, te pedig a konyha felé irányítasz.

– Hát, aha – ismered be. – De az étel azért kicsit más a két helyen. – Kinyitod a hűtőt, én bepakolom az ebédemet, és irracionális vagy, de ezt te magad is tudod. – Ugyan már! Nem pont az ilyen kisvárosi intrikát keresi az, aki ideköltözik?

– Jesszusom! – mondom. – És én itt élek!

A kezed a vállamon pihen, és olyan, mintha sosem vettél volna részt munkahelyi zaklatásról szóló oktatáson.

– Semmi ok az aggodalomra, Joe. Seattle mindössze harmincöt percre van innen.

Szívem szerint megcsókolnálak, te pedig elveszed a kezed a vállamról, és kimegyünk a pihenőből, én pedig közben elmagyarázom, hogy nem azért költöztem ide, hogy komppal a városba járkáljak. Felém sandítasz.

– Miért költöztél ide? De komolyan. New York… L.A…. Bainbridge. Őszintén furdal a kíváncsiság.

Próbára teszel engem. Többet akarsz belőlem.

– Nos, Cédrusligettel viccelődök…

– Aha…

– De azt hiszem, így tűnt helyesnek. New York régen olyan volt, mint egy Richard Scarry-könyv.

– Imádom őt!

– De elmúlt az a Scarry-jellege. Talán a Citi Bike miatt… – Vagy a sok halott lány volt az oka? – L.A. csak egy hely, ahová azért mentem, mert ezt csinálja mindenki. New Yorkból L.A.-be szokás költözni. – Annyira régen volt már olyan, hogy valaki meg akart engem ismerni, melletted viszont azonnal otthon érzem magam. – Hé, megvannak azok a fekete-fehér képek Kurt Cobainről meg a haverjairól a réten? A korai időszakból, még mielőtt Dave Grohl beszállt a Nirvanába?

Bólintasz. Igen, úgy hiszed, rémlik valami, aha.

– Csak most esett le. Amikor gyerek voltam, anyu a hűtőn tartotta azt a fotót. Úgy éreztem, az lehet a mennyország, a magas fűvel…

Bólintasz.

– Gyere! – mondod. – A könyvtár legjobb része odalent van!

A szakácskönyveknél megtorpansz. Valaki üzenetet írt neked, és te válaszolsz, de nem látom, kivel csetelsz, te pedig felnézel rám.

– Fent vagy az Instagramon?

– Igen, és te?

Olyan kurva egyszerű ez az egész, Mary Kay. Bekövetlek, és te is bekövetsz engem, és már lájkolod is a könyves posztjaimat – szívecske, szívecske, szívecske –, én pedig lájkolok egy fotót rólad és Nomiról a kompon, azt, amin a világ legtutibb képaláírása díszeleg: Gilmore lányok. Instagram-hivatalos a dolog: szingli vagy.

A lépcsőhöz vezetsz, és a profilommal kapcsolatban kötekedsz.

– Félre ne érts… én is imádom a könyveket, de úgy tűnik, nem túl kiegyensúlyozott az életed.

– És mit javasol, „Gilmore kisasszony”? Tegyek ki egy posztot a marhahúsról és a brokkoliról?

Elvörösödsz.

– Ó! – mondod. – Ez Nomi poénja. A fősulin estem teherbe, nem a gimiben.

Ezt úgy mondod, mintha az apa egy névtelen spermadonor lett volna.

– Sosem néztem a Szívek szállodáját.

– Szerintem tetszene – magyarázod. – Azzal sikerült meggyőznöm a kölkömet arról, hogy olvasni menő.

Tudom, mi jár a fejedben. Azt kívánod, bár többet árulna el rólam a kibaszott „hírfolyamom”, mert itt vagyunk, én látom az egész életedet, a fotókat rólad a legjobb barátnőddel, Melandával, különböző borkóstolókon, meg rólad a Szurikátával, ahogy Gilmore lányok vagytok. Te nem tudhatsz meg túl sokat rólam, és ez így nem fair. De az élet igazságtalan, és nem untatlak azzal a dumával, hogy én „magamnak való” vagyok. Elteszem a telefonomat, és közlöm veled, hogy puffasztott kukoricát ettem reggelire.

Felnevetsz – igen –, becsukod az Instagramot – hurrá! –, és a megfelelő hírcsatornán kapcsolódom hozzád, a számtól a füledig. Mesélek neked az otthonomról a vízparton, Winslow-ban, és egy kicsit feljebb gyűröd az inged ujját.

– Gyakorlatilag szomszédok vagyunk – közlöd. – Én a sarkon túl lakom, Wesley Landingben.

Teljességgel kizárt, hogy minden önkéntessel így viselkednél. Lemegyünk a földszintre, megérinted a karomat, és látom, mit nézel. Egy Vörös Ágyat. A falba építve.

A hangod halk. Szinte suttogsz. Gyerekek is vannak a közelünkben.

– Ugye, mennyire menő?

– Ó, elég frankó Vörös Ágy ez itt szemben!

– Én is így hívom. És tudom, hogy kisebb, mint a zöld… – A zöld túlságosan zöld, olyan, mint Beck – béke poraira – párnái voltak. – De nekem jobban tetszik a vörös. Plusz itt van az akvárium is… – Olyan, mint az akvárium a Közelebb-ben, és megvakarsz egy viszkető pontot, ami nem is viszket, mert le akarsz teperni engem a Vörös Ágyon, most azonnal, de nem teheted. – Gyerekkoromban a könyvtár abszolút nem ilyen volt, de a mai gyerekek mindent tálcán kapnak, nem igaz?

Épp ezért akartam ezen a szigeten felnevelni a fiamat, így bólogatok.

– A mi könyvtárunkban még szék is alig akadt.

A hangom kicsit megremegett – Joe, azonnal hagyd abba a nyálas rinyálást a pocsék gyerekkorodról! –, te pedig közelebb hajolsz, úgy Közelebb-módra.

– Éjjel még jobb!

Nem tudom, mit mondjak, és túlságosan is jó veled, túl sok, olyan, mintha jégkrémet ehetnék reggelire, ebédre és vacsorára is, és te is érzed, így egy szekrény felé mutatsz.

– Sajnos egy gyerek bepisilt a kanapén, és a gondnokunk éppen betegszabadságon van. Bánnád, ha be kellene piszkítani a kezed kicsit?

– Cseppet sem!

Két perccel később már vizeletet sikálok ki a Vörös Ágyunkból, és te próbálsz nem bámulni engem, mégis bámulsz. Bírsz engem, és ugyan, hogy is ne tennéd? Mosolyogva végzem a piszkos munkát, és azért költöztem ide, mert azt gondoltam, hogy sok jó ember között könnyebb lesz nekem is jó embernek lennem. Azért költöztem ide, mert a gyilkosságok aránya alacsony, méghozzá annyira, hogy egyetlen kibaszott gyilkosság sem történt az elmúlt húsz évben. A bűnözés olyan szinten nem létező fogalom, hogy nem egy, de rögtön kettő cikk is született arról a Bainbridge-i Szigetlakó újságban, hogy pár építész ellopta egy másik építész hirdetőtábláját, és a lakosság átlagéletkora nő, és a Vörös Ágy jobb, mint újkorában, és elteszem a tisztítószereket, s közben te eltűntél.

Felmegyek az emeletre, hogy megkeresselek, kopogtatok az irodád üvegfalán – bújj be! –, és azt akarod, hogy bebújjak a barlangodba, és én jól érzem magam a barlangodban. Köszönésképpen intek a posztereidnek – Whitney Houston, béke poraira, és Eddie Vedder –, te hellyel kínálsz, majd csörög a telefonod, és én nem gondoltam, hogy valaha ismét így fogom magam érezni, ugyanakkor azt sem gondoltam, hogy Love Quinn ellopja a gyerekemet, és négymillió dollárt fizet majd azért, hogy lelépjek. Ha kimondhatatlanul rossz dolgok megtörténhetnek az emberrel, akkor kimondhatatlanul jó dolgok is bekövetkezhetnek.

Leteszed a telefont, és elmosolyodsz.

– Szóval, hol is tartottunk?

– Éppen el akartad árulni nekem, hogy melyik a kedvenc Whitney Houston-dalod.

– Nos, ez nem változott gyerekkorom óta. A „How Will I Know”.

Nyelsz egyet. Én is.

– Szeretem annak a dalnak a Lemonheads átiratát.

Próbálsz nem folyton engem bámulni, és elmosolyodsz.

– Sosem hallottam még róla. Majd rákeresek.

– Érdemes, nagyon jó! Mármint a Lemonheads.

Megnyalod az ajkad, és engem utánzol – „A Lemonheads” –, én pedig nyalogatni akarom a te citromos cukorkádat a Vörös Ágyon, de most a kis boltkirakatot ábrázoló gyerekrajzra bökök a falon.

– Ezt a lányod rajzolta?

– Ó, nem! – vágod rá. – És most, hogy erre rákérdeztél… ki kellene ide tennem valamit, amit ő csinált. Ezt… én rajzoltam, még amikor kicsi voltam. Akartam egy saját könyvesboltot.

Persze, hogy akartál, én pedig gazdag ember vagyok. Valóra válthatom az álmodat.

– Volt neve is ennek a könyvesboltnak?

– Nézd csak meg közelebbről – mondod. – Ott van a sarkában… Együttérző Bordély.

Elmosolyodok.

– Bordély, mi?

A gyöngysorodhoz nyúlsz, amit nem is viselsz. Ezt magad is érzed, de ekkor megcsörren a telefonod. Azt mondod, ezt muszáj felvenned, én megkérdezem, hogy kimenjek-e, és te azt szeretnéd, ha maradnék. Fogadod a hívást, és a hangod megváltozik, magas lesz, mint egy óvónőé egy jó anyagi hátterű környékről.

– Howie! Hogy vagy, drágám, és mit tehetünk érted?

Howie elmondja neked, hogy mit szeretne, és te egy verseskötetre böksz. Én odaadom neked a William Carlos Williams-kötetet, te pedig benyálazod az ujjad – erre igazán semmi szükség nem lett volna –, és a hangod ismét színt vált. Elmormolsz egy verset Howie-nak, a hangod, akár az olvadó fagylalt, aztán becsukod a kötetet, leteszed a telefont, és én felnevetek.

– Lenne pár kérdésem!

– Sejtettem – feleled. – Szóval, ez Howie Okin volt… – Kimondtad a teljes nevét. Őt is kedveled? – Ő a világ legcukibb idős pasija… – Nem! Akkor egy Molyirtó. – Most éppen a poklot járja meg… – Nálam jobban senki sem ismerheti a poklot. – A felesége meghalt, a fia pedig elköltözött… – A fiam pontosan tizennégy hónappal és nyolc nappal ezelőtt jött a világra, és én még nem találkoztam vele. És ő nem pusztán a fiam. Ő az én megmentőm.

– Ez olyan szomorú! – mondom, mintha a saját történetem nem lenne még ennél is szomorúbb. Itt én vagyok az áldozat, Mary Kay. Love Quinn családja benyúlt a kincsesládába, hogy fizessenek nekem egy védőügyvédet, mert Love az én fiammal volt terhes. Azt hittem, szerencsém van, amiért a pénz az én oldalamon áll. Azt hittem, apa lesz belőlem. Megtanultam gitározni abban a kurva börtönben, és átírtam a „My Sweet Lord” című dal szövegét is – Hare Forty, Hallelujah –, és azt mondtam Love-nak, hogy szeretném, ha a családunk Bainbridge-be költözne, a valódi Cédrusligetbe. Online keresésbe kezdtem, megtaláltam számunkra a tökéletes házat, amihez még egy kibaszott vendégház is tartozott a szülei miatt, akik nyilván egy alkalmat sem hagytak ki, amikor az orrom alá dörgölhették, hogy ők fizetik a számlát, mintha legalábbis hitelt kellett volna felvenniük egy kurva nyaralóra.

Tényellenőrzés: nem volt rá szükségük.

Megcsördül a telefonod. Ismét Howie az. Most már sír is. Felolvasol neki még egy verset, én pedig belekukkantok a telefonomba. Van benne egy lementett fotó. A fiamról, élete első napján. Még nedves, csuszamlós. Kis kalandor. Csibész. Nem én készítettem a fényképet. Nem voltam jelen, amikor előbújt Love „túlkoros” méhéből – basszátok meg, dokikáim –, és én rossz apa vagyok.

Nem vagyok jelen. Láthatatlan vagyok. Nem vagyok a képben, és nem azért, mert nem én lőttem a fotót.

Love két nappal később hívott fel.

– Fortynak neveztem el. Pont úgy néz ki, mint a tesóm.

Belementem a játékba. Lelkendeztem.

– Imádom, Love! Alig várom, hogy végre láthassalak benneteket!

Kilenc nap telt el. Az ügyvédeim kihoztak a börtönből. A vádakat ejtették. A parkoló. Friss, mégis állott, forró levegő. A dal járt a fejemben. Hare Forty, Hallelujah. Valakinek az apja lettem. Apuka. Beszálltam egy sofőrös kocsiba. Az ügyvédeim ültek körülöttem. Meg kell állnunk a cégnél, alá kell írnia pár papírt. Következő állomás: egy betonerődítmény parkolója Culver Kibaszott Cityben. Sehol egy fénysugár a föld alatt. A fiam sincs a karomban, még nincs. Csak pár irat. Felmentünk lifttel az épület huszonnegyedik emeletére. Csak pár papír, nem tart sokáig. A tárgyaló tágas, jellegtelen helyiség volt. Bezárták az ajtót, bár az emelet kongott az ürességtől. A sarokban egy gorilla ült. Erős testalkat. Tengerészkék zakó. Csak pár irat. És aztán megtudtam azt, amit az elejétől kezdve sejthettem volna. Az ügyvédeim nem engem védtek. Love családja fizette a bérüket. A zsoldos-ügyvédek nekik dolgoztak, nem az én érdekeimet védték. Csak pár irat. Nem. Ezek igazságtalanságügyi iratok voltak.

Quinnék négymillió dollárt ajánlottak nekem, ha lelépek.

Le kellett mondanom mindenféle jogomról a gyermekkel kapcsolatban. Nincs kapcsolattartás. Semmi leskelődés. Látogatás kizárva.

A Quinn család örömmel kifizeti az álomotthonát Bainbridge szigetén.

Felüvöltöttem. Nincs semmiféle álmom a fiam nélkül!

Elhajítottam egy iPadet. Odébb pattant, nem tört össze, és az ügyvédek nem kiabáltak velem. Love Quinn úgy érzi, ez szolgálja leginkább a gyermek érdekeit. Eszem ágában sem volt feladni a saját húsom és vérem, de a gorilla ekkor az asztalra tette a fegyverét. Magántáncos, pénzért táncol, és simán megúszhat egy gyilkosságot egy ügyvédi iroda huszonnegyedik emeleti tárgyalójában Culver Kibaszott Cityben. Megölhettek volna. Meg is öltek volna. De én nem halhattam meg. Apa lettem. Így aláírtam a papírokat. Én vittem a pénzt, ők vitték a fiamat, te pedig megperdülsz a székedben. Megfogsz egy jegyzettömböt. Ráfirkálsz valamit: Minden oké?

Azt hiszem, mosolygok. Legalábbis megpróbálok mosolyogni. Te viszont szomorúnak tűnsz. Ismét firkálsz valamit.

Howie a világon a legrendesebb fickó. Borzalmasan érzem magam.

Biccentek. Értem a helyzetet. Én is rendes fickó voltam. Ostoba. Börtönbe zárva, Cédrusligetről álmodozva hittem Love-nak, amikor azt mondta, egy családként költözünk majd ide. Ha!

Ismét írni kezdesz: A világ olyan igazságtalan tud lenni. Nem tudom túltenni magam a fián.

Tovább vigasztalod Howie Okint, és én nem vagyok egy szörnyeteg. Együttérzek a pasassal. De Howie maga nevelte seggfejnek a fiát. Én sosem láthattam az én kicsi Fortymat. Élőben legalábbis soha. Csak Instagramon láthatom. Igen, Love totál beteg. Ellopta a fiamat, de nem blokkolt engem. Ahányszor ebbe belegondolok, a hideg is kiráz. Lenémítom a telefonomat, megnyitom Love élő sztoriját, és nézem, ahogy a kisfiam fejbe üti saját magát egy lapáttal. Az anyja úgy nevet, mintha ez vicces lenne – nem az –, és az Instagram túl kevés – nem szívhatom be az illatát, nem ölelhetem magamhoz –, és egyszerre túl sok is – a fiam életben van. Minden rendben vele.

Leállítom. Kilépek az alkalmazásból. De a videó valójában nem áll le.

Apa lettem már azelőtt, hogy megszületett volna. Shel Silverstein-verseket tanultam meg, és még mindig fejből tudom őket, bár sosem adatott meg a lehetőség, hogy előadjam őket a fiamnak, és hiányzik a fiam, és Silverstein óriáskígyója fojtogat engem, ott tekergőzik a bőröm alatt, az agyamban, folyamatosan emlékeztet arra, hogy mit veszítettem el, hogy mit tettem gyakorlatilag pénzzé, és ez rossz, nagyon rossz, összeszorul a torkom, és nem tudok tovább így élni, és te leteszed a telefont, rám nézel, és levegő után kapsz.

– Joe, csak nem… kérsz egy zsebkendőt?

Nem akartam sírni – az allergia az oka, meg William Carlos Williams, meg szegény Howie Okin hányattatásai –, és adsz egy papírzsepit.

– Olyan megnyugtató, hogy megérted! Tudom, hogy nem tartozik a „munkámhoz”, hogy verseket olvassak fel, amikor ezeknek az ügyfeleknek rossz napjuk van, de ez egy könyvtár. Megtiszteltetés itt dolgozni, és megtesszük, amit csak lehet, és én…

– Néha mindannyiunknak szüksége lehet egy versre.

Rám mosolyogsz. Nekem mosolyogsz. Miattam mosolyogsz.

– Jók a megérzéseim veled kapcsolatban.

Meghatódtál azon, hogy én meghatódtam – azt hiszed, Howie miatt sírtam el magam –, üdvözölsz a fedélzeten, kezet rázunk – a bőrünk összeér –, és gondolatban fogadalmat teszek. Én leszek számodra a férfi, Mary Kay. Az a pasas leszek, akinek hiszel engem, az, aki együtt érez Howie-val, együtt érez a gonosz kismamával, együtt érez mindenkivel ezen a kibaszottul borzalmas bolygón. Nem fogok megölni senkit, aki az utunkba áll, pedig, nos… mindegy.

Felkacagsz.

– Visszakaphatnám a kezemet?

Visszaadom a kezedet, kimegyek az irodádból, és legszívesebben lerúgnám a polcokat és összetépném a könyvek lapjait, mert nem kell több kibaszott könyvet elolvasnom! Most már tudom, miről írtak a költők. Már csinálom is, Mary Kay.

A szívemben hordozom a szívedet.

Elvesztettem a fiamat. Elveszítettem a családomat. De lehet, hogy a rossz dolgok tényleg okkal történnek az emberrel. Azok a toxikus nőszemélyek azért nyerhettek meg, majd baszhattak át engem, mert mind részei voltak a nagyobb tervnek, hogy ide kerüljek, hogy ebben a könyvtárban kössek ki.

Nézlek az irodádban, ismét telefonálsz, a telefonzsinórt tekergeted. Máshogy is nézel ki. Már szeretsz engem, talán, és megérdemled, Mary Kay. Sokáig vártál. Szültél. Verseket ajándékozol Howie-nak, és sosem nyithattad meg a könyvesboltodat – majd arra is sort kerítünk –, és rátukmáltad a Murakamidat arra a Molyirtóra, mintha a Molyirtó valaha is értékelni tudná, ahogy az beszippantja. Az irodádban töltötted az életedet, a gimi óta őrizgetett posztereket nézegetted, a popsztárt meg a rocksztárt. Az élet sosem tudott megfelelni az ő dalszövegeiknek, nem jött el az a szenvedély, de most már itt vagyok. Nekem is jók a megérzéseim veled kapcsolatban.

Egyformák vagyunk, mégis különbözünk. Ha nekem is született volna gyerekem, amikor fiatal voltam, olyanná váltam volna, mint amilyen te vagy. Felelősségteljessé. Türelmessé. Kibírnék tizenhat évet egy kurva munkahelyen, ugyanazon a kibaszott szigeten. És te is harcolnál, hogy jobb legyen a helyzet, ha te is olyan egyedül lennél, amennyire én vagyok, és ma reggel mindketten kikeltünk az ágyból. Mindketten éreztük, hogy élünk. Én felvettem a vadiúj pulóveremet, te pedig felvetted azt a kék melltartót, a harisnyádat és a kis szoknyádat. Szimpatikus voltam neked a telefonban. Talán még magadhoz is nyúltál, miközben a Cédrusliget ment lenémítva a tévében, és most tényleg elpirultam? Azt hiszem, igen. A regisztrációs asztalnál felveszem a kártyámat és a nyakpántomat. Tetszik a rólam készült fotó. Sosem néztem ki jobban. Sosem éreztem még magam ilyen jól.

Rácsattintom a kártyát a nyakpántra – milyen jó érzés, amikor az életnek végre van értelme, amikor a dolgok klappolnak, te és én, marhahús és brokkoli, a kártya és a nyakpánt –, aztán a szívem kicsit hevesebben ver, majd ismét visszalassul. Nem vagyok többé gyermektelen apuka. Van célom. Ezt te tetted velem. Te adtad nekem. Leadtál egy különleges megrendelést, és én itt vagyok, kártyástól, nyakpánt-hivatalos minőségben. És nem félek attól, hogy túlzottan előre tervezek. Szeretnék beléd szeretni. Bukdácsoltam, persze, de te kénytelen voltál talpon maradni a gyereked miatt. Én vagyok a te rég esedékes fejezeted, az, amit már nem is reméltél, hogy valaha is megírnak. Időbe telt, míg megérkeztem, és alaposan meg is tépáztak útközben, de jó dolgok csak az olyan emberekkel történnek, mint te meg én, Mary Kay, az olyanokkal, akik hajlandóak várni és szenvedni, és azzal tölteni az időt, hogy a sztárokat nézik a falon, vagy a csupasz betonfalat a cellájukban. A nyakamba akasztom a nyakpántomat, és olyan érzésem van, mintha direkt nekem készült volna, ami nem igaz, és mégis így van. Tökéletes.

2.

Tegnap hallottam, ahogy két Molyirtó turbékoló galamboknak nevezett bennünket, és ma itt ülünk a szokásos ebédelőhelyünkön, a japánkertben a kétüléses „szerelmesek padján”. Minden áldott nap itt ebédelünk, és most éppen nevetsz, mert ez az, amire vártál, Mary Kay.

Te vagy az igazi.

– Nem! – mondod. – Kérlek, mondd, hogy nem loptad el Nancy újságját!

Nancy a szarbarna szemű szomszédom, és te együtt jártál iskolába Nancyvel. Nem kedveled, mégis barátok vagytok – nők! –, és azt mesélem éppen, hogy kénytelen voltam ellopni az újságját, mert befurakodott elém a sorba a helyi kávézóban, a Pegazusban. Bólintasz.

– Azt hiszem, erre mondják azt, hogy karma.

– Tudod, hogy szól a mondás, Mary Kay. Légy te magad a változás, amit látni szeretnél a világban.

Ismét felnevetsz, mert örülsz, hogy valaki végre szembe mer szállni Nancyvel, és még mindig alig hiszed el, hogy az ő szomszédjában élek, hogy gyakorlatilag egyutcányira lakunk csak egymástól. Alaposan megrágod a marhahúst – marhahúst eszünk brokkolival mindennap –, lehunyod a szemed, és felemeled az ujjadat. Időre van szükséged – ez az ebédünk legfontosabb része –, én pedig tízig számolok, és berregő hangot hallatok.

– Nos, Ms. DiMarco? Sawan vagy Sawadty?

Komolyan oldalra hajtod a fejed, akár egy ételkritikus.

– Sawan. Csakis Sawan lehet.

Megint nem találtad el, így újabb berregő hangot hallatok, te pedig elszánt vagy és azt mondod, egy nap kurvára nyerni fogsz, én pedig elmosolyodok.

– Azt hiszem, mindketten nyertesek vagyunk, Mary Kay.

Pontosan tudod, hogy nem a buta thai ételtesztre célzok, és letörölsz egy boldog könnycseppet az arcodról.

– Ó, Joe, ebbe belehalok. Komolyan mondom.

Minden áldott nap ilyeneket mondasz nekem, és mostanra már pucéran kellene feküdnünk a Vörös Ágyban. De haladunk szépen. Az arcod rózsás, és már elő is léptettél. Én lettem a Széppróza-specialista, és összeraktam a könyvtárban egy új részleget, amit úgy hívunk: „A csendesek”, ahol olyan könyveket tartunk, mint például Ann Petrytől a The Narrows, vagyis híres írók kevésbé híres műveit. Azt mondtad, jó látni, hogy új pillantások vetülnek bizonyos könyvekre, és tudtad, hogy nézlek, ezért riszáltad a feneked távozás közben. Tapadsz rám, amikor a könyvtárban vagyunk, ahányszor csak lehetőséged nyílik rá, és tapadsz rám itt is, a szerelmesek padján, miközben figyelmeztetsz, hogy a Szarszemű pocskondiázni fog a Nextdoor alkalmazáson.

– Ó, ugyan már! – vágom rá. – Egy újságot loptam el, nem a kutyáját. Különben is, pont olyanok, mint mindenki más errefelé. Este tízkor már nem ég a villany.

– Persze, hogyne! – vágsz vissza. – Imádod, hogy te lehetsz a lázadó éjszakai bagoly. Lefogadom, hogy egész éjjel fent vagy, egyik cigit szívod a másik után, és Bukowskit olvasol.

Szeretem, amikor cukkolsz, és el is mosolyodok rajta.

– Most, hogy mondod, Bukowski talán jó módszer lehetne, hogy lehozd Nomit a Columbine-mániájáról.

– Ez remek ötlet, talán a Nőkkel kellene kezdenem… – Mindig értékeled az ötleteimet – imádom az agyadat –, és megkérdezem, hogy szerinted mit gondolt volna Bukowsky a szarszemű szomszédomról, te pedig nevetés közben fulladozni kezdesz a marhától, az én marhámtól, és a gyomrodat nyomogatod – sokszor fáj mostanában, biztos a szerelmes gyomorideg és a bizalmas poénok miatt. Megpaskolom a hátadat – törődöm veled –, és te iszol egy korty vizet, majd nagy levegőt veszel. – Köszi – mondod. – Egy pillanatig azt hittem, el fogok ájulni.

Szeretném megfogni a kezed, de nem tehetem. Még nem. Felveszed a telefont – ne! –, és leroskad a vállad, én pedig már ismerem a testbeszédedet. Meg tudom állapítani, mikor üzen neked a Szurikáta – kicsit kihúzod magad –, és azt is tudom, mikor keres valaki más, mint most is. Megcsináltam a házi feladatomat, Mary Kay – elképesztő, mennyire egyszerű kiismerni egy nőt, ha ő maga is követ téged online! –, és ismerem az embereket az életedből, a telefonodból.

– Minden oké? – érdeklődöm.

– Aha – mondod. – Bocs, csak egy barátom, Seamus az. Egy perc az egész.

– Ne viccelj! – legyintek. – Csak nyugodtan!

Tudom, Mary Kay. Van itt egy „életed”, ami többnyire a lányodról szól, de vannak barátaid is, akik közül az egyik nem más, mint az a kibaszott Seamus Cooley. Együtt jártatok gimibe – dögunalom –, és van egy szerszámboltja. Kiigazítás: örökölt egy szerszámboltot a szüleitől. Ahányszor ír neked, mindig valami huszonkét éves csitri miatt nyavalyog, aki szórakozik vele – Ha! –, te pedig együttérző vagy. Mindig azt mondod, hogy érzékeny, mert régen sokat cukkolták azzal, hogy alacsony – lefogadom, hogy a szemétláda cinkelői Seggdugasznak hívták –, és nekem mindig vissza kell fognom magam – nézd már meg azt a kurva Tom Cruise-t –, és még mindig üzenetet írsz.

– Sajnálom – szabadkozol. – Tudom, hogy ez bunkóság.

– Dehogyis!

Attól, hogy te jobban érzed magad, én is jobban érzem magam. De nem könnyű, Mary Kay. Ahányszor meghívlak kávézni, vagy áthívnálak magamhoz, mindig nemet mondasz Nomi miatt, meg a barátaid miatt. Tudom, hogy kívánsz engem – a szoknyáid napról napra rövidülnek, a Murakamid forrón vágyakozik utánam –, és korábban jövök munkába, s később is megyek haza. Nem tudsz betelni a társaságommal, és el vagy kényeztetve, mert én csaknem mindennap bejövök. Sosem küldesz haza, és amikor azon viccelődsz, hogy ketten lézengünk csak a parkolóban, én azt mondom, csak várunk valamire. Ez tetszik neked. Plusz tetszik neked minden kurva fényképem is.

@LadyMaryKaynek tetszik a fényképed.

@LadyMaryKaynek tetszik a fényképed.

@LadyMaryKay DUGNI AKAR VELED ÉS VÁLOGATÓS ÉS DISZKRÉT ÉS TÜRELMES ÉS VÉGRE TALÁLT EGY JÓ EMBERT ÉS EZ A JÓ EMBER TE VAGY, JOE. TE VAGY AZ IGAZI. LÉGY TÜRELEMMEL! Ő EGY ÉDESANYA. Ő A FŐNÖKÖD IS. KI IS RÚGHATJÁK, AMIÉRT KIKEZD VELED!

Végre zsebre vágod a telefonodat.

– Uhh, azt hiszem, szükségem lenne egy italra.

– Ennyire nagy a gáz?

– Aha – feleled. – Azt hiszem, említettem már, hogy van egy kis kunyhója a hegyekben…

Meséltél már a kunyhójáról, és kibaszottul nem imponál. Láttam az Instagram-oldalát. Nem szeret olvasni, és a CrossFittel szerezte a bicepszét.

– Aham, azt hiszem, igen.

– Nos, felvitte oda a barátnőjét, és a kiscsaj egész idő alatt arról panaszkodott, hogy nincs wifi. Aztán faképnél hagyta.

– Jujj!

– Aha – mondod. – És tudom, hogy ez szarul hangzik, egy újabb sztori egy középkorú pasiról, aki huszonkét éves csajok után kajtat, de… – Nincs semmiféle de, ez szimplán helytelen! – tudod, hogy van ez. Olyan, mintha a testvérem lenne. Nincs önbizalma… – Nem. Egyszerűen csak pasiból van. – És én sajnálom őt. Olyan sokat tesz a szigetért! Igazi szent. Folyamatosan könyveket adományoz… – ÉN SZÁZEZER DOLLÁRT ADOMÁNYOZTAM, ÉDES! – Olyan, mintha ő lenne a mi saját kis Adományfánk…

Egy pasas sem szent, és nem lehet fából sem, de azért csak elmosolyodok.

– Igen, ez volt róla a benyomásom – mondom. – Láttam a Cooley 5 kilométeres futás hirdetését, és hallottam a Cooley „utcaseprő alakulatról” is. De talán ahelyett, hogy ennyit tesz másokért… – Istenem, ez valósággal már fáj. – Talán jobb lenne, ha kicsit hagyná kitisztulni a fejét abban a kunyhóban.

– Aha – mondod. Aha. – Valószínűleg ez lenne a legjobb, amit csak tehet, mert tényleg nincs szerencséje a nőkkel.

Bocs, Mary Kay, de ha ismerted volna az exeimet…

– Mégis szerencsés, hogy te itt vagy neki.

Elpirulsz. Hallgatag vagy, túlságosan is hallgatag, és ugye nem vágysz ezután a kurva pasas után? Nem. Ha akarnád, már megkaptad volna, mert nézz csak magadra. Felsóhajtasz. A sóhaj a bűntudat jele, és oké. Ő akarna téged, de neked ő nem kell – neked én kellek –, és most megvonod a vállad.

– Nem is tudom. Csak nekem ez valahogy természetesen jön, tudod, hogy segítek másoknak, számíthatnak rám…

Egyformák vagyunk, Mary Kay. Csak a stílusunk eltérő.

– Ismerős a helyzet.

Egy ideig ismét hallgatunk, s mostanra még közelebb kerültünk egymáshoz, mint egy órával ezelőtt. Az egész „Miszter Jófiú” tervem már nem pusztán csak rólam szól, hanem arról, hogy mi ketten együtt vagyunk jók. Esküszöm, hogy sosem bántok majd miattad senkit, még azt a fickót sem, akinek szerszámboltja van, ahol a nőnemű alkalmazottak skinny farmerben és feszes, „Cooley” feliratú pólóban mászkálnak. Szelíd vagyok, mint te. Jó vagyok, mint te. Nagyot nyelek. Belevágok.

– Talán megihatnánk később valamit együtt…

A pulcsidhoz emeled a kezed. Ma mély V kivágású pulóver van rajtad, túl mély egy könyvtároshoz, akinek sokat kell előre hajladoznia. Mondj igent!

– Klassz lenne – mondod, miközben felállsz. – De csajos esténk van ma, és azt hiszem, ideje, hogy bemenjek.

Felállok, mert nem tehetek mást, fel kell állnom.

– Semmi gond – mondom. – Csak egy ötlet volt.

Várunk valamire, mintha képtelenek lennénk elindulni befelé, és az idő lelassul úgy, ahogy az első csókok előtt szokott, és meg kellene végre csókolnunk egymást. Neked kellene megcsókolni engem, vagy nekem téged, hullanak a levelek, és te szerelembe esel velem, és én soha nem éreztem még magam kevésbé egyedül, mint amikor veled lehetek. Egy láthatatlan szál vonzza egymás felé a testünket, de aztán az ajtó felé indulsz.

– Hé, ha már nem találkoznánk, akkor jó hétvégét neked!

Hat óra telt el, és KURVÁRA NINCS JÓ HÉTVÉGÉM, MARY KAY! A szabadidőmet veled akarom tölteni, és oké. Nem hazudtál nekem. Nem Seamusszel vagy – ő egy régimódi kocsmában van, és focimeccset néz, mert az emberek errefelé valamiért szeretik az európai focit –, te pedig a Tizenegy borozóban vagy Melandával.

Ő a „legjobb barid”, és ő @MelandaMatriarcha az Instagramon – jujj! –, aki úgy ünnepelte Gloria Steinem születésnapját, hogy posztolt egy fotót… Melandáról. Ez a nő angoltanár, a lányod tanára, és folyamatosan zaklatja kommentekben a Szurikátádat, hogy ne romantizálja már Dylan Kleboldot – magánszféra, mond ez valakinek valamit? –, de te persze a legjobbat látod meg mindenkiben. Melanda volt az első ember, akivel összebarátkoztál Bainbridge-ben, és ő gimiben „megmentette az életedet”, így amikor arra ösztönöz az Instagramon, hogy HIGGYÜNK A NŐI ERŐBEN – egy pólófelirat formájában, amely a szükségtelenül nagy csöcsein feszül –, te beszívecskézed az összes posztot.

Teszed mindezt annak ellenére, hogy ő viszont nem lájkolja a te összes képedet – te jobb ember vagy nála, akárcsak én –, és amikor el akar menni a Tizenegy borozóba, hogy panaszkodjon az OkCupidós randijai miatt – ami általában minden kedden és pénteken megesik –, te vele tartasz.

Nem kell géniusznak lenni ahhoz, hogy belássuk: neked velem kellene lenned, Melandának pedig Seggdugasszal. Ők ugyanazon érme két oldala – Melanda szereti gyűlölni a férfiakat, mert túlságosan zárkózott ahhoz, hogy rátaláljon az igaz szerelemre – te fogalmaztál így, nem én találtam ki –, ez a férfi-gyerek pedig azt akarja, hogy egy csitri szopogassa a kis dugattyúját. Aztán megrezzen a telefonom. Te vagy az.

Te: Milyen az estéd?

Én: Semmi extra. Milyen a csajos buli?

Te: Úgy érted, női szórakozás.

Ez az első üzenetváltásunk – IGEN! – és azonnal látom, hogy kicsit be vagy nyomva. A legszívesebben a mellemet verném, ököllel, mert már vártam, hogy te kezdeményezz, és én nem írtam rád, mert muszáj, hogy paranoid maradjak. Tudom, hogy működik ez az antiromantikus világ körülöttünk. Nem lehettem én az, aki kezdeményez nálad a személyes telefonodon, mert az Igazságtalanság-szolgáltatási Rendszer lecsaphatott volna az ártatlan gesztusomra, és azt állíthatták volna, hogy titokban követlek téged. Ilyen az életem a „juss ki ingyen a börtönből” kártya nélkül, de úgy fest, ez az élet jó. Megtetted, Mary Kay! Átlépted a határvonalat, munkaidő után írtál rám, és a könyvtár zárva, de te tárva-nyitva állsz. És hála istennek, hogy elvonszoltam a seggem az Isla Bonitába ma este – újabb győzelem! –, mert így látni fogod, hogy nem ücsörgök otthon utánad epekedve. Pont úgy vagyok, mint te, én is a barátaimmal töltöm az időt a városban – a bárban tartózkodó többi pasast a biztonsági kamera felvétele a barátaimnak láthatja –, és most rosszul vagy, mert ledönt a lábadról a FOMOOM – attól félsz, hogy lemaradsz RÓLAM!

Én: Nos, nekem viszont FIÚS estém van. Sör, nachos és foci az Islában.

Ezen meglepődsz, nem válaszolsz. Szenvedsz, mert tudod, hogy én is a Winslow úton vagyok, alig hetvenöt méterre tőled. Gyerünk már, Mary Kay! Borítsd ki azt a bort, és szaladj ide hozzám!

Te: Megnevettetsz.

Én: Néha a fiúk és a nők ihatnak ugyanabban a bárban is.

Te: Melanda utálja a sportkocsmákat. Hosszú történet. A pultos egyszer nagyon bunkó volt vele.

Lefogadom, hogy az állam összes pultosa volt már bunkó Melandával valamikor, ugyanakkor nem lehet könnyű Melandának sem. Lövök egy fotót a bárpult mögötti vicces matricákról – a pultosom kenterbe veri a terapeutádat és nincs gondom a problémák kezelésével, simán seggfej vagy – és elküldöm neked, aztán írok is.

Én: Mondd meg Melanda barátnődnek, hogy megértem.

Te: Szeretlek.

Én: Lebénulok. Elönt a szerelem. Szóhoz sem jutok. Hetvenhetedik Mennyország. Bámulom a telefonomat, és a mozgó pontocskák elárulják, hogy több is jön még, aztán bumm.

Te: Elgépeltem. Úgy értem, szeretem ezt a képet. Ügyetlenek az ujjaim. LOL bocs, csak… szóval… borozunk.

A szívem hevesen dobog, és te szeretsz engem. Kimondtad. Mindenki eltűnik körülöttem, de Van Morrison nekünk zenél a hangszóróból – „Úgy tűnik, ez egy vadiúj éjszaka, úgy érzem, ez egy vadiúj éjszaka” –, és mégis mi a fenét csinálok?

Akarsz engem. Én is akarlak téged. Szarok minden másra!

Már odakint vagyok, úton a Tizenegy borozó felé, közelebb, mint a Közelebb-ben, de aztán megtorpanok.

Igen, elárultad, merre vagy, de nem hívtál, hogy csatlakozzak hozzád. És tegyük fel, hogy félbeszakítom a női szórakozást. Tényleg így kellene megírni szerelmi történetünk első fejezetét? A lelkem mélyén tudom, hogy a jófiúk szigetének etikettje előírja, hogy adjak neked kibaszott „teret”. A Tizenegy falai vékonyak, és én hallom a nevetésed a „bárodból”. Nem csak a legjobb barátnőd társaságában vagy. Ismersz még jópárat a bent lévő flanelmellényes helybeliek közül, és szívem szerint kiszabadítanálak ebből a zajos és unalmas estéből, amit össze sem lehet hasonlítani a turbékoló galambos ebédszüneteinkkel.

De nem menthetlek meg, Mary Kay. Ma este nagyot léptünk előre – rám írtál, kezdeményeztél –, és azt akarom, hogy amikor holnap reggel felkelsz, ez legyen az első dolog, ami az eszedbe jut. Nem könnyű, de besétálok a sikátorba, eltávolodom a hangodtól. Mire hazaérek, már ismét mosolygok, mert hé, fontos este volt ez az életünkben. Ott volt körülötted az a rengeteg ember, akikkel beszélgethettél, ott volt a kibaszott legjobb barátnőd, de ez neked nem volt elég, nem igaz? Elővetted a telefonodat, és írtál nekem. Udvariatlanul. Megszállottan. Dögösen. Természetesen nem tehetsz róla.

Végül is, te szeretsz engem.

És persze mondhatod, hogy nem úgy értetted. Rámutathatsz arra a tényre, hogy ittál. Hivatkozhatsz arra, hogy figyelmetlenül írtál. De mindenki, aki telefont használ, pontosan tudja, hogy nagyon ritkán esik az meg, hogy tényleg félregépel valaki valamit, főleg pár ital után. Leírtad, és valamilyen szinten komolyan is gondoltad, amit írtál, és a szavaid most már az enyémek, itt világítanak a telefonomon a sötétben.

Kivételesen remekül alszom, mintha a szerelmed varázslata máris érzékeltetné a hatását.

3.

Mindenki, aki a hétvégéért dolgozik, bekaphatja. Utálom a hétvégéket ezen a szigeten, a langyos, villásreggelizős időpazarlást, amikor a családok az együttlétüket fitogtatják anélkül, hogy tekintettel lennének rám. Magányos vagyok, hiányzol, annyira, hogy lesétálok a Town & Country élelmiszeráruházba – a te boltodba – abban a reményben, hogy beléd botlok a hétvégén, míg még frissen él bennem a „Szeretlek” emléke.

Sajnos nem futunk össze sem szombaton, sem vasárnap. De basszátok meg, hétvégi huszárok, végre ismét eljött a hétfő! Jól nézek ki, bár nem aludtam túl jól – kétségtelen, alaposan beléd estem –, és egy élénk narancssárga pulcsiba dugom a fejem. Így könnyebben észreveszel majd a polcok között. Aztán megnézem az Instagramot. Tegnap este posztoltam egy vágyakozós Richard Yatest. Megérintetted az üres kis szívecskét a „Young Hearts Crying” alatt, átszínezted pirosra?

Nem, nem tetted. De nem baj.

@LadyMaryKaynek nem tetszett a fotód, mert neki TE tetszel, Joe.

Bezárom az ajtót, bár a Molyirtók szerint felesleges zárni az ajtót errefelé, és elhaladok a Madisonon lévő mozi mellett – szeretnék hozzád simulni a sötétben –, és felmegyek Love Instagramjára, hogy végignézzem, ahogy a fiam széttépi a Jó éjt, Los Angelest. Több eszem van annál, mint hogy mélyebben belemásszak Love online családi múzeumába, amikor a legjobb formámat kell hoznom, és látom a Subarudat a parkolóban – itt vagy! –, és szaporábban lépkedek, majd visszalassítok – finoman, Joseph! –, aztán besétálok, de te nem vagy kint a polcok között, és nem vagy a barlangodban sem. Grrr! Becsoszogok a konyhába, ahol egy házas Molyirtó arra panaszkodik nekem, hogy a felesége folyton azzal nyúzza, hogy szedjen Advilt a derékfájására, és azt akarom, hogy mi is ilyenek legyünk harminc év múlva, de ez sosem fog megtörténni, ha nem jövünk végre össze.

Megpakolom Dolly Kartont, betolom a sorok közé, és bumm! Itt vagy. A kezed Dollyra teszed, a tekinteted rám emeled.

– Helló!

Leküzdöm a késztetést, hogy azt tegyem, amit vársz tőlem, hogy leteperjelek itt és most.

– Helló!

– Van kedved a városban ebédelni, vagy ragaszkodsz a cédrusligeti specialitáshoz?

HOGY A VIHARBA NE AKARNÉK VELED EBÉDELNI!

– Van, persze.

Az arcod olyan piros, mint a Vörös Ágy, és velem akarsz enni, és a szoknyád közepén van egy cipzár, és még soha nem láttam ezt a szoknyát, ma vetted fel először, miattam, a közös ebédünk tiszteletére. A cipzárral babrálsz. Azt akarod, hogy én is azzal babráljak.

– Indulhatunk is?

Vesszük a kabátunkat, és olyanok vagyunk, mint a turbékoló galambok egy filmben, ahogy a Madison sugárúton andalgunk, a háttérben klasszikus zene szól. Tudni akarod, hogy a Szarszemű bemutatkozott-e már, és amikor azt mondom, nem, felsóhajtasz.

– Tudod, ha ez tényleg Cédrusliget lenne, akkor Nancy és a férje mostanra már sütöttek volna neked egy pitét.

Nem akarom sajnáltatni magam, ezért inkább a hétvégédről kérdezlek – amivel erre célzok: emlékszel, amikor azt mondtad, szeretsz engem? –, és elmeséled, hogy te és a Szurikáta Seattle-ben jártatok. Élénk vagyok, érdeklődő.

– Hm, ez jól hangzik. Mit csináltatok?

– Ó, tudod, hogy van ez. Abban a korban van, amikor tíz lépéssel előttem megy, és ha én olasz étterembe mennék, ő kínait akar enni, és ha azt mondom, oké…

– Akkor ő mégis olaszt akar.

– És majd’ megfagyott, mert nem volt hajlandó dzsekit hozni magával. Beugrottunk a régi barátainkhoz, akik hangszerboltot vezetnek, már szinte családtagnak tekintjük egymást… – A hangod elhal. És megvonod a vállad. – Az ebéd pedig péksüti volt, amit a kompon ettünk meg. Újabb pillanat büszke anyaként. – Felnevetsz. – Szóval, Joe, akartál… akarsz gyerekeket?

Ez beugratós kérdés! Nomi végzős a gimiben, és ha azt mondom, akarok gyerekeket, te viszont nem akarsz többet, akkor okot adok arra, hogy ellökj magadtól. Ha viszont azt mondom, nem vágyom gyerekre, azt gondolhatod, hogy nem akarok mostohaapa sem lenni.

– Mindig úgy voltam vele, hogy ha meg kell történnie, majd megtörténik.

– Ez a nagy különbség a férfiak és nők között. Veletek az is megeshet, hogy egy kölyök egy szép napon bekopogtat hozzátok, egy 23andMe teszt nyomán, és azt mondja: „Szia, apu!”

Ha tudnád – de csak mosolygok.

– És veled mi a helyzet? Szeretnél még gyerekeket?

– Nos… Nomi volt életem nagy meglepetése, tudod? Mostanában többször bevillant, hogy teljesen új fejezet előtt állok. Nem is annyira a gyerek-témában, de azt, hogy megnyissam a könyvesboltot, elég reálisnak látom. – A hangod ismét elhal – magad előtt látsz bennünket a bordélyunkban –, és zsebre dugod a kezedet. – Szóval! – mondod, az első randi izgalmától reszketeg hangon. – Hogy alakult a pasis este további része?

Tetszik ez az új oldalad, Mary Kay. Féltékeny vagy. Játékos kedvű. Én pedig incselkedek veled.

– Ó, semmi extra, tudod, sör… nachos… csajok.

– Ó, szóval megismerkedtél valakivel?

Istenem, te tényleg belém vagy esve! Elmosolyodok.

– Nos, egy ideig azt gondoltam, hogy igen… – Muszáj húznom az agyad egy kicsit. – De aztán ez a nő a munkahelyemről rám írt, és azt hiszem, ezzel lőttek a dolognak.

Pontosan tudod, hogy rólad van szó, mégis megrántod a vállad, kicsit kedvetlenül, és ez egy emlékeztető, hogy bármennyire is lelki társak vagyunk, nem ismerjük még alaposan egymást, így, séta közbeni beszélgetés szintjén legalábbis.

– Ó, ugyan már! – mondom. – Pontosan tudod, hogy csak viccelek… nem járok kocsmába ismerkedni, és soha az életben nem szednék fel csak úgy csajokat… – Beck, béke poraira, maga sétált be a könyvesboltomba ugyanúgy, ahogy te is pont a könyvtáramban dolgozol. – Számomra ez a mindig megfejthetetlen. Nem a külső számít… hanem a kémia.

Lehetséges, hogy kicsit kihúztad magad? Igen, egész biztosan.

– Megértem – mondod. – Én is így vagyok ezzel.

Természetes, szexi csendbe burkolózunk, és ha L.A. egyik forgalmas, négysávos útja mellett bandukolnánk, megfoghatnám a kezedet. Megcsókolhatnálak. De ez itt egy sziget, és itt nincs olyan, hogy névtelenség, és a sétának is vége. Kinyitod az étkezde ajtaját, és a szemeim szívecskékké alakulnak. Retro-piros. Piros boxok, olyan pirosak, mint a Vörös Ágyunk, és a boxok miatt választottad ezt a helyet. Ismered a tulajt, kedves ember – látom az ujján a karikagyűrűt –, és azt mondja, a szokásos beülőd éppen szabad, a tiéd, ami mostantól már a miénk.

Leülünk egymással szemben, és végre sikerült! Végre csak az enyém vagy! És te is megcsináltad. Én is csak a tiéd vagyok.

Kinyitom az étlapot, és te is így teszel, pedig ezer éve jársz már ide.

– Mindig ugyanazt kérem, de lehet, hogy ma választok valami újat.

Miattam szívesen kipróbálnál új dolgokat – elmosolyodok.

– Van bármi, amit nagyon ajánlanál?

– Minden nagyon finom! – biztosítasz. – De nem bánnám, ha olyasmit kérnél, amihez adnak sült krumplit is… csak mondom.

Te egy tál chilit kérsz, én pedig klubszendvicset sült krumplival, és elmosolyodsz, de aztán megakad valamin a szemed. Felegyenesedsz, és integetsz.

– Melanda! Itt vagyunk!

Úgy volt, hogy csak mi leszünk, te, én és a sült krumpli, de a barátnőd, Melanda odamasírozik a beülőnkhöz. A testét mintha a Costcóban vette volna – tucatmellekkel –, és úgy vonul, mint egy hátvéd, aki a célterület felé tart, mintha az élet egy háború volna. Tiszta izzadt – az Isten szerelmére, megmosakodhatnál, mielőtt bemész egy étterembe, Melanda –, és nem ártana neki egy kis oktatás az instagramos filterekkel kapcsolatban, mert a kontraszt nagyobb nem is lehetne. Dobsz két puszit az arca mellé a levegőbe, és azt mondod, remekül néz ki – nem értek veled egyet –, és minek van ő itt? Vizsgáztatni akarsz? A tulaj hoz Melandának egy étlapot, és neki kitágul az orrlyuka, elszívja előlem az oxigént, és nemkívánatos személy számomra.

– Borzalmasan összevesztem azzal a Barry nevű matektanárral, aki szerint az, hogy lányos apa, feljogosítja arra, hogy belebeszéljen a Jövő-projektbe.

Nem brit, így nem is kellene úgy beszélnie, te pedig rám nézel.

– Melanda egy nonprofit alapítványba kezd helyi lányok számára… – Melanda az ajkába harap, te pedig válaszként megbököd a könyököddel. – Egy nonprofit alapítványba kezd fiatal nők számára… – Ő összehúzza a szemét, te tehetetlenül széttárod a kezed, mintha azt mondanád, feladom, ő pedig rám néz.

– Szóval MK azt akarta mondani, hogy inkubátort építek fiatal nők számára. Az a neve, hogy „A jövő nőnemű”. Valószínűleg láttad is a plakátokat a könyvtárban…

– Láttam, persze – mondom, s felidézem a kissé zavaros üzenetű felhívást, ami arra biztatja a lányokat, hogy húzzák meg a saját határaikat online, és arra utasítja őket, hogy minden posztjukban használják az ő hashtagét: #MelandaMatriarchySmashesThePatriarchy… és jaj azoknak a fiatal nőknek, akik elmulasztják támogatni a misszióját!

Melanda felnevet.

– És?

– És természetesen szívből támogatom.

Más vagy a társaságában, óvatosabb, de ilyenek vagyunk mi, emberek. Összébb húzzuk magunkat, hogy be tudjunk illeszkedni. Ismerem a Melanda-féléket. Dicsőítésre vágyik, így azt mondom, zseniális az ötlete. Azt nem teszem hozzá, hogy ezeket a dolgokat anélkül is véghez lehetne vinni, hogy közben totál seggfej az ember. Pedig így igaz!

– Nos – okoskodik –, már túl vagyok az ötletelés fázisán. Jövő év elején indul a program. – Felkapja a vizespoharadat. – Jut eszembe, MK, átnézted a legutóbbi akciótervemet?

Te még nem nézted át. Előveszel egy csomag édesítőt a táskádból, mire úgy fintorodik el, mintha legalábbis egy hasispipát vagy egy Bill Cosby-életrajzot vettél volna elő.

– Szivi, ne! – turbékolja. – Nem akarhatod folyton megölni magad!

A megfogalmazás árulkodó volt. Bizonyos értelemben nagyon is azt szeretné, ha meghalnál, és ezt te nem tudod, de talán ő sem igazán, és az egész helyzet kicsit szomorú.

– Tudom – mondod. – Borzalmas vagyok! Muszáj leállnom az édesítőszerekkel!

Nincs jogom közbeszólni – bemutatsz végre-valahára minket egymásnak? –, ő pedig beleiszik a vizedbe, és felsóhajt.

– Szóval végre kirúgták az edzőmet! Nem én voltam az egyetlen, aki panaszkodott miatta.

Azt mondod, te sosem jártál edzőterembe, és szeretnélek tovább hallgatni, de Melanda a szavadba vág, hogy szidhassa a toxikus edzőjét, és azt kívánom, bár követné a szabályt, amit a pólójára írva visel – Hagyd a nőt szóhoz jutni! –, és te rám kacsintasz, és… várjunk csak. Ez egy kibaszott megrendezett jelenet?

– Melanda – mondod. – Mielőtt teljesen elkalandoznánk, ő itt Joe. Meséltem róla, önkéntes a könyvtárban, és csak pár hónapja költözött ide.

Kezet nyújtok neki.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Melanda.

Nem ráz velem kezet. Kicsit megpaskol, és ez nem egy megrendezett jelenet. Az első megérzésem volt az igazi: vizsgáztatsz engem, és Melanda olyan, mint egy keménykedő diákszövetségi tag, aki nem akarja, hogy bárki más csatlakozzon a szövetséghez.

– Milyen csodás! – mondja gúnyosan. – Egy újabb fehér pasas, aki megmondja majd, hogy mit olvashatunk. – Ragacsos kezével belecsap az enyémbe. – Drágám, ugyan már! Tudod, hogy csak ugratlak, szar napom van!

Úgy nézel rám, ahogy az első napomon a könyvtárban – Kérlek, légy türelemmel! –, és Melanda azt mondja, a toxikus edzője megkérte Greget, a Pegazus baristáját, hogy ne adjon el neki több kekszet, mire te úgy bólogatsz, mint egy terapeuta.

– Hát, örülök, hogy Greg elmondta ezt neked. Ilyen szempontból jó arc.

Melanda orrlyuka kitágul.

– Hát, azért várjuk még a vállon veregetésével, Mary Kay. Nevetve mesélte el nekem, ami azt jelenti, hogy valószínűleg akkor is nevetgélt, amikor az edzőmmel beszélt erről. A volt edzőmmel.

Te, dr. Mary Kay DiMarco, bólintasz.

– Értem, de ne feledd: Greg egész nap ott dolgozik, és ha egész álló nap embereket szolgálsz ki, hallasz őrült dolgokat. Greg nekem jó embernek tűnik. És gondolj csak bele, mi lett volna, ha nem is mesél neked az edződről?

Megzaboláztad őt anélkül, hogy lesajnáltad volna – briliáns! –, erre ő tesz egy önmagát kifigurázó megjegyzést, hogy ő micsoda egy kekec ma, mire te leállítod.

– Hagyd abba, Melanda! Jogod van ahhoz, hogy véleményed legyen.

Legszívesebben letépném rólad a harisnyát, de egyelőre csak megerősítően bólintok.

– Ahogy mondod, Mary Kay.

Amikor ezt mondtam, ragyogott az arcom, feléd ragyogtam, és Melanda ezt megérezte, és hárman vagyunk párban, és ő a bisztrót fürkészi, te pedig oldalba bököd, mint barátnő a barátnőt.

– Hogy vidámabb vizekre evezzünk, a héten találkozol azzal a Peter nevű fickóval, ugye? A „Hal a vízben”-ből?

Melanda felmordul. Nincs szemkontaktusa sem velem, sem veled.

– Hal a vízben? Inkább „Disznó a pocsolyában”. Küldött nekem egy perverz viccet Hamupipőkéről és a Tökzabálóról, és mondanom sem kell, jelentettem őt.

– Nos – mondod –, tudod, mit gondolok ezekről az appokról…

Melanda rám szegezi a tekintetét.

– És mi a helyzet veled, Joe? Te fent vagy ezeken az oldalakon?

Nem ostoba. Látta, hogy nézek rád. De nem akarok az a seggfej lenni, aki lenézi azt, ahogy ő él.

– Nem – mondom. – De lehet, hogy most csatlakozom, csak azért, hogy megmondjam a véleményem ennek a Peternek.

Viccnek szántam, te nevetsz is, de ő nem.

– Ó! – mondja. – Ez cuki, de nem rémlik, hogy arra kértelek volna, hogy vívd meg helyettem a harcaimat. Megoldom, köszi!

Hagyom, hogy elsikkadjon a dolog. Elképzelem, mennyi faszportrét kaphat, és mennyi elutasítást. A kezedbe veszed az irányítást, és témát váltasz.

– Na és, Melanda? Hogy boldogul a lányom? Mesélj!

– Jól – feleli.

Felém fordulsz, és elmondod, hogy Melanda jobban ismeri Nomit, mint te magad, és Melanda büszkén feszít – ő is egy olyan fogadott nagynéni-féle –, és azt mondja, Nomi végre kezd leakadni Dylan Kleboldról, te pedig felsóhajtasz.

– Hála az égnek! Reméltem, hogy ez csak egy korszak lesz nála.

– Nekem is így tűnt – erősítem meg, mert nekem is van véleményem. – A gyerekekre jellemzőek az ilyen korszakok.

Melanda rosszallóan morog.

– Nos, én nem bagatellizálnám egy fiatal nő érzelmeit korszakként…

Amikor te említettél korszakot, azzal persze nem volt semmi baj, és nem megyünk egyhamar hármasban borozni a Tizenegybe. Vágom. Te gondoskodsz Melandáról, mert ő egyedül van. Mesél neked Nomi ötleteiről a képzelt inkubátorral kapcsolatban, és ő nem Melanda néni. Ő Közbelépő néni, te pedig hirtelen felugrasz a helyedről.

– Seamus! – kiáltod. – Itt vagyunk!

Szóval ez itt tényleg egy beavató csapda, és itt jön Seamus hús-vér mivoltában, úgy halad át a helyiségen, mint egy politikus, a maszturbációra görbülő tenyerével lekezel a többi itt ebédelővel. Jól muzsikál az a szárítógép, Dan? Helló, Mrs. P., beugrom majd, és megnézem azt a kazánt! Hosszú ujjú Cooley Szerszámbolt-feliratú pólót visel, és egy baseballsapkát ugyanezzel a logóval – igen, értjük, pöcsfej –, és túl alacsony hozzád. Túl behízelgő hozzád. De úgy vigyorog, mintha megkaphatna téged, ha úgy tartaná úri kedve.

– Hölgyeim! – mondja. Éretlen. – Bocs, hogy elkéstem.

Szinte hallom is Istent odafentről. Ezt alacsonyra és szögletesre csináljuk, a testéhez képest túl hosszú karokkal, és olyan bömbölő hanggal, ami tuti elriasztja a nőket. De elég nehéz az élet odalent a Földön, úgyhogy adjunk neki mellé metszően kék szempárt és erős állvonalat is, hogy amikor megcsapja az öregedés szele, ne loccsantsa ki azonnal az agyát. De nem teljesen reménytelen a helyzet. Becsusszanok a fal mellé. Így legalább pont szemben vagyok veled.

– Joe! – szólalsz meg. – Úgy örülök, hogy végre megismered Seamust!

Ezt úgy mondod, mintha nem az ő számára lenne megtisztelő, hogy megismerhet engem, de én Jófiú Joe vagyok. Barátságos Joe. Úgy érdeklődöm, hogy az övé-e a szerszámbolt, mintha ezt egyáltalán meg kellene kérdezni, a pincérnő pedig kávéval érkezik – le sem kellett adnia a rendelést –, ő pedig felnevet. Önelégült fasz.

– Legutóbb, amikor ránéztem, még az volt.

Ti hárman elkezdtek pletykálkodni valami pasiról, akivel együtt jártatok gimibe, és akit elkaptak ittas vezetésért. Magamra hagysz, nekem még nincs közös történelmem veled, és ez az egész túl alantas hozzád, hogy a barátaid segítségével koptass le. Úgy ülök itt, mint egy szerzetes, aki némasági fogadalmat tett, és ki kellene mennem, hogy felhívjam Kibaszott Slatert, Ushkint, Grahamet és Powellt, hogy pereljük be Marta Kauffmant és társait, mert ők kreálták a Jóbarátokat, és ez a sorozat az oka annak, hogy ilyen kelepcébe kerültünk. Az olyan sorozatokban, mint a Cédrusliget, a cél a szerelem. Azért nézzük, mert azt szeretnénk, hogy Jack és Olivia összejöjjön. De a Jóbarátok telis-tele van belsős poénokkal. Átmossák az emberek agyát, elhitetik velünk, hogy a barátság értékesebb a szerelemnél, és hogy a régi mindig jobb az újnál, ha emberekről van szó.

Ketchupot zúdítok a sült krumplimra, te pedig a tányérom felé nyúlsz, visszaállítva az intimitást közöttünk.

– Nem baj?

Biccentek.

– Hajrá!

Seamus elfintorodik.

– Én most nem kérek sült krumplit! – dicsekszik. – Később még megcsinálok egy Murph-edzést. Van kedved csatlakozni, Újfiú?

Megtörölgetem a szám sarkát egy szalvétával.

– Mi az a Murph?

Melanda felkapja a telefonját, Seamus pedig felvilágosít engem a CrossFit edzésforma csodáiról, és biztosít arról, hogy a Murph-edzés robbanásszerűen beindítja a testem átalakulását.

– Most több izom van rajtam, mint a gimiben, és pár hónap múlva… kockahas. Te is elérheted, Újfiú, ha csatlakozol.

Melandát teljesen elveszítettük, és te már nem csipegetsz a krumplimból. Őt figyeled, úgy bólogatsz, mintha érdekelne a testedzés – nem érdekel –, és ezért nem hoznak az emberek magukkal barátokat egy első kibaszott randira, Mary Kay.

Ököllel az asztalra csapsz, és így szólsz:

– Várjatok! Muszáj beszélnünk Kendallról.

Melanda közbevág.

– Nem, a királynőmről kell beszélnünk! Shivről!

– Ki az a Shiv? – érdeklődöm.

Seamus kiröhög.

– Még sosem láttad az Utódlást? Ugyan már, Újfiú! Nincs munkád, a tiéd az összes szabadidő a világon!

Belelendülsz, áradozol Kendallról, és a Kendall hülye egy név, majdnem úgy hangzik, mint a Ken Doll. Nem vicces, amikor három ember egy olyan műsorról beszélget, amit a negyedik még sosem látott. Egy krumpliért nyúlsz, a kezed ott lebeg a tányérom fölött, és nem tudok haragudni rád.

– Srácok! – szólalok meg. – Láttátok a Gloria Bell című filmet?

Egyikőtök sem látta a Gloria Bellt, és Seamus gyanakszik – úgy hangzik, mint egy csajos romcsis film –, és Melanda elzárkózik – nem adhatok újabb tételt a listámhoz –, te pedig elmosolyodsz.

– Ki rendezte?

– Egy chilei fickó – felelem. – Sebastián Lelio.

Melanda elfintorodik.

– Egy férfi rendező, aki elmeséli egy nő történetét… milyen kedves.

– Értelek – mondom –, de Julianne Moore fantasztikusan alakít. A dialógusok pedig páratlanok… kicsit olyan Woody Allen-esek.

Melanda orrlyuka ismét kitágul.

– Oké – mondja. – Ez nálam a végszó.

Te befeszülsz, ő a számlát kéri, én pedig helyre fogom ezt hozni. Méghozzá gyorsan.

– Ugyan! – békítem. – Csak azt mondom, hogy ez egy klassz film.

Melanda rám se néz.

– Nem támogatom Woody Allent, sem a művészetét.

Már a bankkártyádat túrod elő a táskádból, és nem érhet így véget a randink.

– Melanda, én nem védem Woody Allent. Csak azt akartam mondani, hogy a Gloria Bell egy jó film.

– És azt gondolod, Woddy Allen a jó szinonimája? Remek. Fehér férfiak privilégiuma a desszert. Fú, hol van már az a számla?

Te kimaradsz az egészből, Seamus pedig úgy kuncog, mint egy nyolcadikos a felvilágosításon.

– Melanda, azt hiszem, tényleg félreértettél engem.

– Ó, biztos az apró női agyamat megint belepte a mensi-köd…

Seamus nevet, te kivillantod a fogsorod.

– Ó, srácok… ugyan már! Joe, az az igazság, hogy Melanda és én olyan sokszor megnéztük annak idején a Barátnőket meg a Romy és Michele-t, hogy kihagytunk egy csomó remek filmet, és azóta sem hoztuk be a lemaradást.

Melanda felmordul.

– Drágám, ne erőlködj. Mehetünk.

– Nézzétek! – próbálkozom. – Csak azért említettem Woody Allent, mert sok mindent elmondhatunk róla… de a filmjeiben rengeteg remek női főszereplő van. Julianne Moore pedig csodálatos a Gloria Bellben. – Úgy nézel rám, mint aki azt akarja, hogy elhallgassak, de nem tehetem. – Melanda, szerintem neked tetszene az a film. Biztos vagyok benne.

– Hát persze, hogy biztos vagy benne! Mert te mindent tudsz!

Kapok a fejemre a világ összes borzalmas pasija miatt – ugyan ki hibáztatná Melandát azért, mert engem használ bokszzsáknak? –, te pedig a jéghideg krumplim után nyúlsz, stressz-eszel, és nem fogom hagyni, hogy Melanda úgy bánjon velem, mint Peach.

– Melanda – fogok bele ismét. – Nem tudok mindent. Senki sem tudhat mindent.

– Pff – mondja. – Én a legkevésbé, mert nő vagyok… – A fejét csóválja. – Egy könyvtáros, aki istenít egy gyermekmolesztálót. Milyen szép történet!

Seggdugasz az asztalra dob egy húszast, és elmenekül, te fogod a számlát, Melanda pedig már talpon van, és épp kioktat engem.

– Sajnálom, hogy ennyire szenvedélyes vagyok.

– Melanda! – felelem. – Nem kell bocsánatot kérned.

– Nem is kérek tőled bocsánatot – mondja, és közben úgy néz rád, mintha azt mondaná: Hihetetlen ez a pasas, nem gondolod? – Tanárként tudom, hogy sosem választható el a művész és a műve. És nem vagyok hajlandó azért dicsérni egy pasit, mert elmondja egy nő történetét. De te csináld, ahogy érzed, Újfiú. – Rád mosolyog. – Megvagy, drágám? Elvigyelek titeket?

Megborzongsz. Az üzenet célba ért.

– Köszi – mondom –, de azt hiszem, én inkább sétálnék egy kicsit.

Melanda elmosolyodik.

– Én is így tennék ennyi szénhidrát után.

Rám nézel, de ugyan mit tehetnék? Ő a te barátod, a te régi barátod, és beszállsz vele a kocsiba, én pedig már talpon vagyok. A pokolban érzem magam. Elkúrtam a vizsgát a barátaid előtt, és mire visszaérek a könyvtárhoz, te már nem vagy sehol – egy konferencián veszel részt Poulsbóban –, és nem hiszem, hogy bekerültem a koedukált baráti körödbe.

A munkaidőm végén úgy döntök, teszek egy próbát, és kiposztolok egy étkezdés jelenetet A múlt fogságában-ból, és két perccel később….

@LadyMaryKaynek tetszik a fényképed.

Oké, nem lájkolnád, ha nem lájkolnál még mindig engem, és persze, hogy tetszem neked. Nekünk itt vannak a könyveink, és a brooklyniaknak igazuk van. A könyvek varázslatosak. Mi varázslatosak vagyunk. Üzenetet küldesz nekem.

Te: Jól érezted magad ebédnél?

Tudom, hogy bunkóságnak számít egy üzenetre hívással válaszolni, de az sem elegáns, ha egy pasit még az előtt vizsgáztatnak, hogy lefeküdtek volna vele. Kisétálok. Felhívlak.

Az első csörgésnél fogadod a hívást.

– Nahát, helló!

– Nem hívlak rosszkor?

– Most értem haza, de van pár percem… mizu? Minden oké?

– Nos, épp ezt szeretném megtudni…

– Úgy érted, az ebéd miatt? Ó, Joe, Melandát az élteti, ha vitatkozhat, és szimpatikus voltál neki, komolyan.

Az izmaim elernyednek.

– Fú, oké, mert egy percig úgy éreztem, nagyon nem kedvel… de ha te azt mondod, minden oké…

– Joe, komolyan mondom. Minden rendben volt. Melanda… hát, eléggé tüzes tud lenni. De ő nagyon szenvedélyes, nagyon okos, és tudod…

Otthon van a lányod. Hallom, ahogy csapódnak a szekrényajtók, és te azt mondod, valószínűleg menned kellene, és én helyesen cselekszem. Elengedlek. Egy percig megfontolom, hogy odamegyek a házadhoz. De ha most odamegyek, és leskelődök utánad, kiteszem magam a fontoskodó szomszédoknak, akik talán „figyelmeztetnek” majd, hogy egy „fura pasas” bujkál a kertedben. (Drága bainbridge-iek! Éljétek a saját életeteket!). A dolgoknak veled máshogy kell alakulnia, Mary Kay. Nekem másmilyennek kell lennem veled. Ha a távolból szemléllek téged, akkor átalakítom magam az életed részét képező emberből egy kívülállóvá, és én nem ezt akarom magunknak, és te sem erre vágysz.

Helyesen cselekszem, és hazamegyek, bár nem érzem magam otthon a házamban, mert a szarszemű család a kertben van, babzsákokat dobálnak lyukakba – dögunalom –, így töltök magamnak egy kávét, és elindulok lefelé abba a helyiségbe, ami különlegessé teszi a házamat, s ami miatt ezt választottam több másik közül. Úgy hívják, Suttogószoba. Felkapcsolod a villanyt, becsukod az ajtót, és ennyi. A világ eltűnik. Ők nem hallanak engem, én nem hallom őket – éljenek a hangszigetelt helyiségek! Love hátborzongatónak találta, amikor megmutattam neki a képeket róla. Szivacspárnás falakat látott, és azt mondta, ez egy ketrec. De te megértesz engem, Mary Kay. Te ismered ezt a házat. Amikor rájöttél, hol élek, azt mesélted, csodás órákat töltöttél a Suttogószobában. Ismerted azt, akié régen a házam volt. Itt lazítottál, és én mély levegőt veszek – talán téged is magamba szippantalak egy kicsit, de türelmesnek kell lennem. Tényleg te vagy az igazi. Csak jobban kell küzdenem érted.

Felüléseket csinálok, és nézek egy kis kibaszott Utódlást. A kedvencednek, Kendallnak gyenge válla és basset houndra emlékeztető tekintete van. Lefogadom, hogy sosem olvasott A múlt fogságában-t, hogy a Last Night at the Lobsterről ne is beszéljek, ami újabb tagja a bővülő Csendesek részlegünknek a könyvtárban. Beüt az endorfin – Seggdugasznak valamiben azért mégiscsak igaza van –, és már nem akarom beperelni Marta Kauffmant. Szívem szerint küldenék neki egy csokor virágot, mert ő és az ő Jóbarátai tanították meg nekünk, hogy a valódi kapcsolatok kialakulásához idő kell, hogy néha nem a megfelelő emberrel csinálunk közösen kisbabát, és hogy néha rossz emberbe szeretünk bele, de a végén sikerül beleszeretni az igaziba is.

Aki te vagy.

4.

Két nap telt el azóta, hogy csapdába csaltál a szövetségi „testvéreiddel”, és én nem „leskelődtem” utánad. Jól viselkedtem. Minden ellenérzésemmel szembeszállva becsatlakoztam a CrossFit csapatba, hogy megbékéljek Seggdugasszal (vagyis hogy szemmel tartsam a rohadékot, biztos, ami biztos), és be kell ismernem, Mary Kay: ítélkeztem fölötted. Ez a kamaszos-klikkesedős éned nem ideális. Felnőtt nő vagy. Mesterdiplomád van könyvtártudományból. Viszont egész életedre lehorgonyoztál a Világ Kibaszott Végén. Letépem a bilétát a vadonatúj, fekete kasmírpulóveremről – az ajándékom neked, nekünk –, és ma este meglátod végre a fényt az alagút végén.

Randizós este lesz, jippííí!

Olyan aranyos voltál, amikor meghívtál! Éppen rásimítottál egy matricát Dolly Kartonra, és én előrehajoltam, hogy megnézzem, mi áll rajta – a jövő nőnemű –, te pedig mozdulatlan maradtál a közelemben. Még közelebb hajoltam.

– Kaptál rá engedélyt, hogy vandálkodj Ms. Kartonnal?

Feltápászkodtál, és lesimítottad a szoknyádat.

– Haha! – mondtad, majd a telefonodra pillantottál. – Indulnom kellene. Ma este könyvklub lesz a borozóban… – Elmosolyodtam. Ó, Bainbridge, meg kellene nézned a Koktél című filmet – azt akartad, hogy tudjam, hol leszel! – Mármint a Tizenegy borozóban – mondtad idegesen, olyan kurvára cukin. – De tízre már végzünk is.

Búcsút intettél, aztán megvakartad a lábadat, hogy odavond a tekintetemet.

Megkaptam a meghívót, Mary Kay, és a válaszom aha, vagyis igen.

A Tizeneggyel szemben, egy kisboltban várok rád az utca túloldalán, és végre véget ér a könyvklubod. Ölelések, névjegycserék, hamis ígéretek arról, hogy hamarosan újra összeültök, és miért hazudtok egymásnak annyit, ti nők? Megkerülöm a tömböt – lassítok –, és te kiszúrsz.

– Joe? Te vagy az?

Szabálytalanul átkelsz az utcán – nincs már Fincher, béke poraira, hogy büntetést rójon ki rád –, és találkozunk félúton a Mennyország felé. Megöleljük egymást? Nem, nem öleljük meg egymást. A bár felé biccentek, amit választottam magunknak, ez nem egy kurva borozó, csak egy kocsma.