részlet

© 2023 Bibók Bea
© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter
Borítókép © Mina Mimbu / Arcangel Images

ISBN 978 963 604 342 1

Felelős kiadó és felelős szerkesztő Gyuricza Eszter
A szöveget gondozta Tóth Andrea
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Kedves Olvasó, talán azért vetted kezedbe ezt a könyvet, mert a témája téged is érint, de az is lehetséges, hogy az ismeretségi körödben van olyan, akiről azt gondolod, hogy parentifikált, tehát ellopták a gyermekkorát. Lehet, hogy neked sem járt a szeretet alanyi jogon, és te már tudatos szülőként nem akarod ezt a hibát elkövetni a saját gyermekeiddel. Hiszen átélted, hogy milyen megterhelő, amikor gyermekként sokkal talpraesettebbnek kellett lenned, mint a kortársaidnak, mert a szüleid ezt várták el tőled. Talán tapasztaltad, hogy már kora gyermekkorodban felnőttként kezeltek, így nem tanulhattad meg, hogyan szeresd önmagad. Lehet, hogy egész életedben áldozatokat hoztál azért, hogy szerethetővé válj mások számára.

Valószínű, hogy felnőtt emberként az időd jelentős részét a megoldandó problémák és a feladatok töltik ki, hiszen még mindig örömmel segítesz másoknak, és önként vállalod magadra a másik ember életének felelősségét. Talán még pénzzel is támogatod a családtagjaidat. Feladod a saját életedet, és mindenki más fontosabbá válik önmagadnál. Nem szívesen kérsz segítséget, mert azt gondolod, „Én úgyis megoldom!” Mivel talpraesett és jó problémamegoldó ember vagy, nem tanultad meg, hogy néha el lehet engedni a kontrollt. Törekszel a tökéletességre, nem elégszel meg a félmegoldásokkal, ráadásul számodra nincsen lehetetlen feladat.

Lehetséges, hogy már megtapasztaltad, mennyire veszélyes terep az, hogy miközben az elvárásoknak megfelelően rendületlenül teljesítesz, nem veszel tudomást arról, hogy kimerülsz és fáradsz. Hatalmas lelkesedésednek és újdonságkereső énednek köszönhetően akkor is kitartasz, ha közben önmagadat zsigereled ki. Talán a párkapcsolatodban is csak te akarod megoldani a problémákat, és rengeteget magyarázol a szótlan, magába fordult, kényelmes párodnak, aki nem reagál az érzéseidre és a gondolataidra. Mindeközben az egykor csillogó tekinteted és életigenlésed eltűnt, helyüket átvette a fásultság és a fáradtság. Nem érted, mi történt veled, mert csak árnyéka vagy önmagadnak.

El tudsz képzelni egy madarat, amint ráaggatott, nehéz súlyokkal felszabadultan röpköd a levegőben? Ugye nem? Pedig így él egy parentifikált ember, aki nehezékkel a hátán is szárnyalni próbál.

Ebben a könyvben a parentifikált, azaz a „szülősített” gyerekek gyermekkoráról, felnőttkori és párkapcsolati működéséről írok. Azokról az emberekről, akiknek ellopták a gyermekkorát, és akik emiatt – illetve fejlett empátiájuknak köszönhetően – előbb érzik át a másik ember szükségleteit, mint a sajátjukat.

Amikor egy parentifikált kliens érkezik a rendelőmbe, kínosan ügyel, hogy ne legyen vele probléma. Tűpontosan érkezik, majd a terápia végének közeledtével is figyeli az órát, és az idő letelte előtt jelez nekem, hogy vége az ülésnek. Teljesen tudattalanul leveszi a vállamról azt a felelősséget, ami az enyém lenne. Ez az apró példa megmutatja, hogyan is élnek ők. Pontosak, maximalisták, és szeretik kézben tartani a kontrollt. Van egy kimondatlan törekvésük: mindenből kihozni a maximumot, és jobbá tenni a világot.

Amikor elkezdjük a terápiát, a parentifikálódott kliens gyakran már az első mondatban megfogalmazza, hogy eltűnt a lelkesedése és az életereje, keveset pihen, mert mindig rengeteg feladata van. Ilyenkor megkérdezem tőle, hogy hány évesen kapta a családban az első feladatot, és pontosan mit. Gyakran hangzik el olyan válasz, amiből egyértelműen kitűnik, hogy túl korán kaptak olyan feladatokat vagy küldetést a családban, ami nem a koruknak megfelelő felelősségvállalással, érzelmi és fizikai terheléssel jár. Ezek a felnőtt emberek elvesztették a gyermekkorukat, mert a szüleik ellopták tőlük.

Ezek a gyerekek szinte már az anyatejjel szívták magukba azt, hogy helyt kell állniuk. Például rendszeresen vigyázniuk kellett a kis testvérre, vagy vigasztalniuk kellett az édesanyjukat az alkoholista apa kegyetlenkedései miatt. Netán anya barátnőjének kellett lenni, és tanácsot kellett adni pasiügyekben. Vagy csupán annyi történt a családban, hogy a testvér kedvesebb volt az édesanya számára, ezért a parentifikálódott gyerekek mostohább érzelmi bánásmódban részesültek, ezért ők „jó gyerekek” módjára iszonyatosan dolgoztak a szeretetért. Ezek a gyerekek nem élhették meg a felhőtlen gyermekkort, mert a szüleik leginkább valamire „használták” őket.

Gyakran előfordul, hogy a parentifikáció hátterében nárcisztikus szülő áll, akinek még az ötös jegy sem felelt meg, mert csakis az volt elfogadható, ha a gyermeke egyetlen pontot sem veszített a dolgozatában. Vannak olyanok is, akiknek az a szerep jutott a családban, hogy a válófélben lévő szülők között közvetítőként funkcionáljanak, mert a két szülő egyáltalán nem beszélt egymással, és a gyermek vállalta magára azt a felelősséget, amit a szülők nem tudtak felvállalni.

Emlékszem, egy férfi kliensem mesélte el, hogy tízévesen szeretett volna továbbtanulni egy nyolcosztályos gimnáziumban, és mivel a szülők egyáltalán nem foglalkoztak a továbbtanulás kérdésével, neki kellett kiválasztania az iskolát, és beadni a jelentkezési lapot. Az ilyen gyermekkor nagyon magányos, éppen ezért ezek a gyerekek korán megtanulnak olvasni, és szeretik a könyveket. A magány ellen remek gyógyír a könyvekben rejlő mesék varázsa, a gyerekek érzelmeket élnek át, a történetek részesévé válnak, feloldódnak benne, s míg olvasnak, nem érzik a mélyben bujkáló magány érzését.

*

Emlékszem, éppen otthonról dolgoztam, és a langyos tavaszi időben kitártam az ablakot. A szemben lévő középiskola csengője szünetet jelzett, és a gyerekek kacagva, vicceket mesélve szaladtak ki az iskola elé. Érezhető volt, hogy övék a világ. Először zavart a hangos nevetés, de egy idő után élveztem a zsivajt. Eszembe jutott a gyermekkorom, és elgondolkoztam, hogy én vajon gyermekként tudtam-e így kacagni? Mert azt a gyereket, aki felszabadultan tud mókázni és nevetni, valószínűleg nem terhelték meg feladatokkal és felelősségvállalással, élvezi a gondtalanságot és a felszabadult életet, és meg tudja élni a felhőtlenséget.

Én is parentifikált gyermek voltam. A szüleim munka mellett tanultak, és kislány koromban nem értek rá velem foglalkozni. Reggel hatra jártak munkába, majd amikor kora délután hazaérkeztek, éjszakába nyúlóan tanultak. Nagyon gyakran hallottam tőlük, hogy foglaljam el magam, menjek ki az udvarra, játsszak a szomszéd gyerekekkel. Az is előfordult, hogy egyedül mentem óvodába a sötét téli reggeleken. Akkor ez teljesen természetes volt számomra, de érett felnőttként pontosan tudom, hogy ez így nincs rendjén. Felnőttként értem, hogy nem volt más megoldás, de ettől még nem kaptam meg mindazt, ami egy gyermeknek járt volna. Felnőttként együtt tudok érezni azzal a kislánnyal, aki magányosan bandukol az óvodába, és azzal próbálja csillapítani a magányát, hogy számolja a lépéseit, és néha dudorászik.

Saját tapasztalatom miatt nemcsak pszichológiai tudásom van a parentifikációról, hanem bőven van saját élményem is, kívülről-belülről ismerem a témát. A szárnyalást, a sikert, a flow érzését, az önátadás örömét, az önfeláldozó szeretetet, a lelkesedést, a hitet és a kitartást, és az ebből kifolyólag megélt óriási csalódásokat, az átvertség és a kihasználtság érzését is. Ismerem az ellopott gyermekkor fájdalmát, az élethosszig tartó megküzdés ízét és tapasztalatát, a megküzdés folyamatát, a saját önreflexióm által megszerzett belső tudást és a minőségi, önazonos élet jutalmát. Ebben a könyvben minden tudásomat felhasználom, hogy segíteni tudjak a hasonló problémákkal küzdő olvasóknak.

*

A praxisomban olyan emberekkel dolgozom, akik akkor érkeznek hozzám, amikor már nagyon fáradtnak, fásultnak és örömtelennek érzik magukat, és nem tudják, mi áll a háttérben. A parentifikáltak életében gyakran van egy megvilágosító élmény, például egy megcsalás, amikor elkezdenek tisztán látni. Akkor kérnek segítséget, amikor szeretnék megérteni, mi is történt velük.

Dolgozom olyanokkal is, akik úgy érzik, kifejezetten a párkapcsolatukban fáradtak el, mert minden felelősség az ő vállukon nyugszik. De ha rápillantunk a társas kapcsolataikra, akkor láthatóvá válik, hogy legtöbbször a tetemes baráti kört is ők mozgatják. Ők érdeklődnek a másik hogylétéről, sőt arra is odafigyelnek, hogy a találkozók alkalmával legalább a saját fogyasztásukat ők fizessék, de gyakran a másik emberét is. Nem tudják feljogosítani magukat arra, hogy lehetnek igényeik és kéréseik, inkább ők veszik le a terhet a másik ember válláról.

A rendelésemen gyakran megfordulnak olyan párok, akik már a válás szélén állnak. Ilyenkor a parentifikált fél elmeséli, hogy már sok-sok éve érzi egyenlőtlennek az erőviszonyokat. A parentifikáltak esetében gyakori, hogy a párkapcsolati választásuk miatt megjelenik a traumaismétlés, ami azt jelenti, hogy pont olyan párt választanak, aki mellett önfeláldozó módon lehet élni, mint ahogy azt gyermekkorban az eredeti családban megtanulták. Gyakran választanak pszichológiai értelemben éretlen társat, aki szereti a kényelmet, és nem szívesen vállal felelősséget. Bár egy idő után az élet nehézzé válik az ilyen párkapcsolatban, mégsem válnak el, mert a család is olyan projekt számukra, amit mindenáron sikerre kell vinni. Ám egyszer csak elérkezik az a pont, amikor már nem bírják tovább. Vannak olyan egyéni klienseim, akik felismerték, hogy teljesen tudattalanul ugyanolyan dinamikákat hoztak létre az eddigi kapcsolataikban, mint ami a gyermekkorukból ismerős. Így gyakran azzal a szándékkal érkeznek terápiába, hogy szeretnék megismerni a saját felelősségüket abban, miért is választottak többször olyan társat, akikkel hasonló mérgező dinamikában éltek.

A közös terápiás munka során tudatosul bennük, hogy nekik is van felelősségük, például mert nem tudnak határokat tartani. Az erős kontrollszükséglet miatt szeretnek irányítani, hiszen ettől érzik magukat biztonságban. Az eredeti családban megtanult önszabotázs miatt teljesen természetessé válik számukra a felnőttkori önbántalmazás vagy az olyan kapcsolódás, ahol a társuk például passzív-agresszív eszközökkel bántalmazza őket. A parentifikált embereknek az a legfőbb motivációja, hogy mindent megadhassanak a környezetüknek, nemcsak anyagilag, hanem érzelmileg is. Egy dologra nem figyelnek: saját magukra. Önmagukat cserben hagyják, miközben átölelik és megmentik a világot.

Gyakran tapasztalom, hogy a parentifikáltak azért nem válnak le a szüleikről, mert irántuk is fokozott felelősséget éreznek: az eredeti családi rendszerben a saját szüleik szüleivé váltak, és felnőttként is személyes feladatuknak érzik, hogy a még mentálisan és fizikailag is jó karban lévő szüleiket anyagilag, fizikailag és érzelmileg is támogassák. Még akkor is, ha gyermekként a szülőktől nem kapták meg a kellő szeretetet.

Ebben a könyvben részletesen írok az eredeti családból hozott kötődési mintákról, a gyermekkori parentifikációról, a jellemző családi szerveződésekről és viselkedési mintázatokról. Arról, hogy milyen érzelmi motivációi vannak annak a gyermeknek, aki azt tanulta meg, hogy a szeretetért keményen meg kell dolgozni. Vajon miért segít a másik emberen, miközben a saját hajója süllyed?

A parentifikáció témájával több pszichológiai elmélet is foglalkozik, de ebben a könyvben leginkább azokat a terápiás tapasztalatokat osztom meg, amelyekkel sokéves praxisomban találkoztam mind a párterápiák, mind az egyéni terápiák során. Mivel a családdal és a párkapcsolatokkal való munka rendszerszemléletet igényel, a parentifikáció jelenségével is rendszerszemléletben foglalkozom. Ez azt jelenti, hogy a családot és a párkapcsolatot is mint rendszert vizsgálom, és jellemző dinamikákat figyelek meg, így az egyéni és párterápiás intervenciók (beavatkozások) során foglalkozunk az eredeti családdal és a jelenlegi párkapcsolattal is.

Minden kliensemet tisztelem, hiszen pontosan tudom, hogy minden egyes lépéssel mekkora munkát visznek véghez a változás érdekében. Jó hír, hogy minden apró változás minőségibb életet eredményez, hiszen a régi családból hozott önszabotáló életet szép lassan felváltja az önszeretet képessége.

Tulajdonosa vagyok egy ötvenhatezer főt számláló Facebook-oldalnak, amit azért hoztam létre, hogy azok az emberek is segítséghez juthassanak, akik nem tudnak eljönni terápiára. Ez az én társadalmi felelősségvállalásom. Élénk élet zajlik a posztjaim alatt, sok élettörténetet mesélnek el a követőim. Ezekből az élettörténetekből is kitűnik, hogy a gyermek számára az a természetes, amit az eredeti családban megtapasztalt, a szeretet fogalma pedig az, amit a szülők megtanítanak neki. Ha rendszeresen bántják őt, akkor az jelenti számára a szeretetet, ha kihasználják, akkor ezt érzik szeretetnek, ha pedig figyelnek a szükségleteire és az odaadó szülő érzelmileg is kapcsolódik hozzájuk, akkor ez jelenti számára a biztonság fogalmát.

Ajánlom a könyvemet minden leendő anyukának és apukának, azért, hogy tudatosuljon bennük, hogy egy vagy több gyermek mellett is joguk van foglalkozni a saját szükségleteikkel. A könyv küldetése az is, hogy az olvasó megérezhesse annak a jelentőségét, hogy az érzelmi kapcsolódás hiánya milyen mérgező lehet, és milyen mély torzulásokat okozhat a gyerekekben, sőt minden emberben.

Különösen fontosnak érzem, hogy a parentifikált fiatal felnőttek szülei is megértsék, mi is történt a családjukban. Gyakori, hogy komoly nehézségeket okoztak a saját gyermeküknek, aki emiatt egy életen át túlterheli magát és elégedetlen önmagával. A felnőtt ember általában pontosan azt csinálja, amit a szülei kisgyermekkorban elvártak tőle. Képzeljük el, hogy a szülő ott csücsül láthatatlanul a felnőtt gyermeke vállán, és a fülébe duruzsolja a gyermekkorból jól ismert kegyetlen mondatokat, ami állandó bűntudatot okoz.

Ajánlom a könyvemet mindenkinek, aki gyermekként nem kapta meg a neki járó szülői odaadást. Bízom benne, hogy e könyv segít szembesülni azzal, hogy valójában mi is történt. Hiszen minden gyermek idealizálja a saját családját, mert számára az a természetes, amiben ő felnőtt. Talán ez a könyv segít átírni a traumatikus tapasztalatokat. Fontos küldetésnek érzem, hogy egy merőben új szemléletű generáció nőjön fel, akik kellő tudatossággal rendelkeznek, és a megtanult destruktív mintázatokat nem adják tovább a saját gyermekeiknek. Így talán csökkenthető a transzgenerációs traumaismétlés.

A ma felnövő generáció már sokkal tudatosabb, mint a szüleik voltak. Egyre több platformon lehet információkhoz jutni, és már pszichológushoz járni sem bűn. Ha a szülő kellő hangsúlyt fektet a saját személyes fejlődésére, akkor ez a gyermeke számára is pozitív mintázattá válik, és nem fogja szégyellni, ha felnőttkorban pszichológushoz kell mennie.

Talán az az egyik legfontosabb üzenete a könyvnek, hogy a szülőknek önmagukért is felelősséget kell vállalniuk, tehát kellő önismerettel kell rendelkezniük ahhoz, hogy elég jó szülőként bánjanak a gyermekeikkel, és ne parentifikálják őket. Mert ha a szülőknek érzelmi hiányaik vannak, akkor tudattalanul a kisgyermekkel fogják azokat pótolni. Hiszen a gyermek a saját biztonságérzését csak úgy tudja biztosítani, hogy kiszolgálja az édesanya vagy édesapa szükségleteit, tehát a „szolgálatával” eléri, hogy anya vagy apa jobban érezze magát. Így máris nagyon könnyen megfordulnak a szerepek. Csakis úgy óvhatjuk meg a gyermeket az önfeladástól, ha szülőként érzelmileg stabil állapotban vagyunk, hiszen ekkor tudunk olyan gyermekeket nevelni, akik biztonságosan kötődnek.

A könyvben a családi rendszer működése mentén írom le, hogyan alakul ki a parentifikáció, majd foglalkozom azzal is, hogyan szerveződik a kizsákmányolt gyermek gondolkozása, viselkedése, érzelem- és viselkedésszabályozása. Szeretnék kitérni arra is, hogy az élet milyen területein vannak nehézségei a parentifikálódott embernek, hogy jellemzően milyen társat választ, és milyen dinamikák jellemzik a kapcsolatait, illetve hogyan szerveződik a határokhoz való viszonya. A könyvben hangsúlyt helyezek arra, hogyan jön létre az az óriási fájdalom, ami gyakran az igazságtalanság, a kihasználtság, az átvertség érzésében, és a „nem vagyok elég fontos” és „nem vagyok elég szerethető” érzésekben manifesztálódik, és hogy miként bukkan fel a gyermekkori sérülésből fakadó, zsigerig hatoló fájdalmas érzés a felnőttkori életben. Foglalkozom azzal is, hogyan kell határt húzni és megküzdeni a határhúzás során megélt hiánnyal, az „ennél sokkal többre vagyok képes” érzéssel. Tudatosítani szeretném a megtanult gyermekkori működést, ami után lehetségessé válik az önreflexió fejlesztése. Hogy aztán meg tudjuk kérdezni önmagunktól: hogyan lehet másként élni? Egy belső, kalandos utazásra és felismerésekkel teli önreflektív munkára invitállak, kedves olvasó, ami segítség és kulcs az önazonos élethez.

1. fejezet Hogyan válik koraérett
„kis szülővé” a gyerek

A terápiákon látom, hogy a láthatatlan szülői mérgezés mennyi fájdalmat idéz elő. A gyerekek érzelmi és fizikai elhanyagolása, kizsákmányolása sokszor észrevétlenül és természetesnek tűnő módon történik meg gyerekkorban. Az érintett gyerekek sokszor nagyon sikeresek és tehetségesek, kiváló tanulmányi, illetve sporteredményeket érnek el. A környezetük makacs, kitartó és küzdeni tudó gyerekeknek ismeri meg őket, akik pontosan tudják, mit akarnak elérni az életben. Ezek a gyerekek keményen dolgoznak a sikereikért, így a környezetükben az a kép alakul ki, hogy nincs számukra lehetetlen, az erejük kifogyhatatlan. A család büszke rájuk, a társaik pedig irigylik őket, mert látszólag minden könnyen megy nekik. Gyakran ki is közösítik őket, hiszen a rossz tanulókhoz hasonlóan a tehetséges gyerekek is „deviánsak”: másként kell hozzájuk viszonyulni, mint a legtöbb gyerekhez, és a személyük görbe tükröt tart a közösség, sőt sokszor a család elé is.

Senki nem sejti, hogy ez a túlműködés egy „élet-halál harc”-hoz hasonló küzdelem megnyilvánulása: a mélyén ugyanis az a motiváció rejlik, hogy a gyerek megszerezze az életben maradásához szükséges szeretetet. Ezek a gyerekek ugyanis nem az eredményekért harcolnak ilyen elkeseredetten, hanem a szeretetért. Mert azt gondolják, ha jobban, sőt még annál is jobban teljesítenek, akkor szeretni fogják őket. Olyan koravén gyerekekké válnak, akiknek a biztonságot és a szerethetőségük illúzióját a megszerzett és a szüleik által elismert eredményeik adják meg.

Amikor a klienseim megérkeznek az első terápiás ülésre, megkérdezem tőlük, mit éreznek problémának az életükben. Azok, akikről később kiderül, hogy parentifikálódtak a családban, gyakran válaszolják, hogy nem tudják pontosan megfogalmazni, csak azt érzik, hogy elfáradtak, kimerültek és magányosak a párkapcsolatukban, pedig az élet egyéb területén nagyon sikeresek. Gyakran azt is elmesélik, hogy egyik pillanatról a másikra szeretnének kiugrani a párkapcsolatukból. Bár a végsőkig kitartottak, a teljes kimerülésnek köszönhetően az összeomlás szélén állnak.

Nem lep meg, amit mondanak, mivel a parentifikált emberek nem figyelnek a belső élményeikre, és emiatt sokáig nem érzik a fáradtságot sem. Nem tanulták meg, hogy a saját szükségleteikkel is foglalkozhatnak. Számukra természetes, hogy mindig túl sokat adnak magukból, mert a másik ember problémáját sokkal fontosabbnak érzik a sajátjuknál. A másik iránt érzett empátia miatt önátadó módon élik a mindennapjaikat, s mind érzelmileg, mind fizikailag kizsigerelik magukat. Előfordul, hogy egy-egy fárasztó nap végén minden átmenet nélkül az ájulás szélére kerülnek. A parentifikált ember általános felnőttkori működése a párkapcsolatában is önkizsákmányoló.

Felmerül a kérdés, honnan jön ez az önbántalmazó működés, hol tanulta meg a parentifikált, hogy a saját szükségleteire nem szabad odafigyelnie, neki nem jár az, amit másokért megtesz? Mindez a származási családban megkapott kötődési mintára, a család által jutalmazott működésre, a megtanult viselkedési mintázatra, valamint a családi transzgenerációs forgatókönyvekre vezethető vissza.

Gyermekkorunkban a szülői szeretet evidens módon járna, de ha a családi szerveződés során ez nem érkezik magától értetődő módon, akkor gyermekként mindent elkövetünk azért, hogy szerethetővé váljunk. A szülői szeretetért vívott küzdelemben a szülő által jutalmazott viselkedés határozza meg gondolkozásunk szerveződését, az önmagunkhoz fűződő viszonyunkat, a szerethetőségünk fogalomrendszerét, a világhoz való viszonyulásunkat, a kritikai érzékünket, az önmagunk elfogadhatóságáról alkotott képet, és nem utolsósorban azt, hogy meg tudjuk-e adni a jogosultságot önmagunknak arra, hogy szeressük magunkat. Ami a transzgenerációs forgatókönyveket illeti, azok pont úgy működnek, mint amikor egy esztergapadba belehelyezünk egy rosszul legyártott mintadarabot, és onnantól fogva minden egyes elkészített darab hibás lesz. Csak a mi esetünkben ez a rossz minta a családban megtanult szerep és elvárt működés, az eredmény pedig a generációkon át megfigyelhető önfeláldozás a felnőttkori érzelmi kapcsolatokban.

A parentifikáció kifejezés a családterápia fogalomrendszerében arra a jelenségre utal, amikor a gyerek családi rendszerben elfoglalt helye leginkább a szülőéhez hasonlít, tehát túlzott, a korának nem megfelelő felelősségvállalás nehezedik a vállára. Így a gyerek „kis felnőtté” válik, és a családi rendszerben ő lesz, aki érzelmileg és fizikailag is kiegyensúlyozza a családot, mert egyébként a család nem tudna működni. Amikor egy családi rendszer egyensúlya valamilyen oknál fogva felborul, akkor könnyen felcserélődnek a szerepek, és a családban az egyik gyerekre – általában a legidősebbre – hárulnak olyan feladatok, amelyek során az életkorának nem megfelelő felelősséget kell vállalnia. Ez a szerep azonban nagyon megterhelő a gyerek számára. Kicsit szélsőségesen megfogalmazva egyfajta észrevétlen, néma szülői mérgezésről van szó, amely meghatározza a gyerek későbbi, felnőttkori működését is.

A családterápia fogalmi rendszere szerint gondozási űrről beszélünk, amikor egy gyermek a családban nem kapja meg a számára alapvetően fontos érzelmi és fizikai gondozást, és ezenfelül a korának nem megfelelő teher hárul rá. Ez gyakran olyan mértéket is ölthet, hogy a gyermek nemcsak átmenetileg, egy hirtelen bekövetkező családi változás esetén kap szülői feladatokat a kialakult új helyzet miatt, hanem tartósan. Ez az állapot válik „normálissá” számára, hiszen nem tudja, hogy más családokban esetleg egészen másként élnek a gyerekek. A „szeretet” definíciója is egészen mást jelent neki. Gyakori, hogy a hozzám érkezőkben a terápiás folyamat során tudatosul, hogy a problémáik gyökere leginkább abban keresendő, hogy gyermekként nem a koruknak megfelelő terheléssel éltek.

Alkoholista szülő a családban

Számtalan oka lehet annak, hogy a családban élő felnőttek kihasználják a gyereküket. Ha az egyik szülő például alkoholista, akkor nagyon gyakran a legnagyobb gyerek veszi magára az alkoholista szülő feladatait, míg az alkoholproblémával küzdő szülő tehetetlen „felnőtt gyermekként” funkcionál a családban. Ez a helyzet amiatt is nehéz, mert az alkoholistával együtt élő másik szülő is túlterheltté válik, és a családban élő gyerekeket nem tudja érzelmileg támogatni, akik ezért érzelmi bizonytalanságban élnek.

Ilyen helyzetben a szülői szerepet sokszor az egyik gyerek vállalja magára: ő lesz, aki az apát hazatámogatja a kocsmából, a siránkozó anyát pedig megvigasztalja, és még a kisebb testvérek érzelmi és fizikai gondozásáért is felel. Korán önállóvá válik, nem játszik, örökösen feladatokat old meg, miközben érzelmi hiányt szenved, hiszen az ő szükségleteit senki sem elégíti ki. Van például egy alkoholista édesapja, akitől nem kap figyelmet és szeretetet, sőt: neki kell aggódnia az apja épségéért, és még az anyát is neki kell érzelmileg támogatnia.

A túlterhelt szerepbe kényszerített gyerek nem tudja és nem is tanulja meg, hogy a szülő feladata lenne, hogy megteremtse az ő biztonságát, és kielégítse az ő érzelmi szükségleteit, nem pedig fordítva. A gyerek a rá háruló feladatok miatt túlérzékennyé válik, így a fokozott empátiájának köszönhetően a családtagok tudattalan üzenetei kerülnek a figyelmének fókuszába, míg a a saját igényeit sem felfedezni, sem megfogalmazni nem tudja.

Mintha ezek a mondatok dobolnának folyamatosan a fejében, hogy: „Vajon mire van szüksége anyának? Milyen állapotban lesz apa, amikor részegen hazajön? Meg kell védenem a testvéreimet! Inkább én megyek el az oviba a tesómért, mert anya nagyon rosszul van, csak zokog a sötét szobában.” Ilyenkor a parentifikált gyerek válik családfővé, miközben le kell mondania gyermeki szükségleteiről, és fiatal életkora ellenére szülőként kell funkcionálnia, össze kell fognia és egyben kell tartania a családot. Ezen a parentifikált torzuláson alapszik majd később a felnőttkori működése is, hiszen nem tanulja meg, mi az ő saját szükséglete. Nem sír, nem kér, ő az, akivel soha nincsen probléma. Ez a kulcsfontosságú sérülés aztán az egész életét végigkíséri.

Sokszor látom, hogy a családban az egyik szülő olyan bűntudatkeltő, passzív-agresszív üzenetekkel manipulálja a gyermekét, ami miatt a gyerekben az az érzés alakul ki, hogy ő a bűnös azért, amiért anya vagy apa boldogtalan. Tehát egy olyan érzést él át, amiben mindenért önmagát okolja, így átéli a szégyen érzését, ami egy korholó belső monológgal, majd önbántalmazással párosul.

Zoltán negyvenkét éves banktisztviselő, aki felnőttként sem tudta lerakni azokat a terheket, amelyeket a családjában gyerekként rápakoltak. Édesapja súlyos alkoholista volt, és a kis Zolika azt érezte, a család széthullik, hiszen az esték vagy üvöltözéssel, vagy metsző némasággal teltek. Mindig az volt a kérdés, hogy az apja milyen állapotban ér haza. Ivott vagy sem? Ha ivott, akkor mit? Ha pálinkát, akkor biztosan kötözködni fog, és kiabálással végződik a nap. Ha bort, akkor az apja majd békésen alszik reggelig. A kisfiú már előre felkészült arra is, hogy esetleg neki kell hazatámogatnia az apját a kocsmából.

Zolika nagyon szenvedett ettől a helyzettől, mert féltette az édesanyját és a testvéreit is. Bárhogy kérlelte azonban az édesanyját, az nem vált el a férfitól. Amikor megkérdeztem, hány éves volt, amikor megkérte az anyukáját, hogy váljon el, kiderült, hogy mindössze hatéves kisgyermek volt.

Zoltán egész gyerekkorát az aggodalom töltötte ki. Nem vett részt semmilyen bandázásban, közösségi programban, nem ment a többiekkel focizni. Ő volt a családban az állandó békefenntartó, aki kérlelte az apját, hogy feküdjön le, vagy éppen kiküldte a szobából, ha kiabált. Fokozott felelősséggel élte az életét, hiszen féltette a lelkileg összetört édesanyját, apját pedig rendületlenül „nevelte” és számonkérte, hogy miért ivott annyit. Gyakran kiabált vele, hogy szedje össze magát, miközben a kis lelke reszketett belül. Olyan is előfordult, hogy ő akadályozta meg, hogy az apja megverje az anyját. Amikor a családban állt a bál, ő szaladt el az óvodába az iker kis testvéreiért, mert az édesanyja nem mert kimozdulni a szobából.

Sajnos Zoltán a gyerekkori megpróbáltatások nyomait felnőttként is viselte. Nagyon sokat aggódott az édesanyjáért, aki idős asszonyként is a tönkrement apjával élt. Zoltán hiába költözött el otthonról, munka után az első útja mindennap a szüleihez vezetett, mert csakis akkor volt nyugodt, amikor tudta, mi történik otthon. Ennek köszönhetően a párkapcsolatai is sorra tönkrementek, hiszen a szüleiért érzett fokozott felelősségvállalás miatt nem tudott teljes odaadással jelen lenni a párkapcsolataiban.

Zoltán hosszú terápia során jutott el oda, hogy képes volt felszabadítani önmagát a bűntudat alól, és megengedte magának, hogy dühöt érezzen alkoholista apja és kapcsolatfüggő, érzelmi zsaroló anyja iránt. Ma már képes bűntudat, illetve önmarcangolás nélkül élni a saját életét, kialakulóban van egy új párkapcsolata, és elfogadta, hogy a szülei életéért nem őt terheli felelősség.

Nárcisztikus szülők

Parentifikálódhat a gyerek akkor is, ha a szülők túlságosan kontrollálóak, és nagyon magasak az elvárásaik a gyerekkel szemben. A nárcisztikus vonásokkal rendelkező szülők jellemző viselkedése, hogy a saját gyereküket túl magas elvárások elé állítják, tehát nem önmagáért szeretik. Leginkább arra használják a gyereket, hogy a szépségével, sportteljesítményével, okosságával, jó tanulmányi eredményével a saját nagyszerűségüket igazolják a külvilág felé.

A nárcisztikus szülők nem fejeznek ki érzelmeket, nem kapcsolódnak érzelmileg a saját gyerekükhöz, általában csak az elvárásaikkal irányítanak. Utasítások, számonkérések és erős kontroll jellemzik a gyerek mindennapjait, ami miatt a gyerek nem érzi magát biztonságban, fél.

A nárcisztikus szülőben már a gyermeke korai életszakaszában elkezdődik az elégedetlenség: csalódott, mert a gyereke nem mászik elég gyorsan, így a szomszéd kislánya lehagyja. Később dühös azért, mert nem tökéletes a gyerek óvodában készített rajza. Majd jönnek az iskolai és a sportteljesítmények, amiket lehet kritizálni. Lassan eljön az az időszak, amikor a tökéletes külső megjelenés lesz fontos. A nárcisztikus szülő hajlamos kritizálni a gyerekét: „Lányom, tessék lefogyni, mert szégyenkezem miattad! Hogyan lehetséges, hogy ötven kilónál több vagy?” A gyerek már az anyatejjel szívja magába, hogy a kis lénye nem elfogadható, és a szeretet teljesítményhez kötött. Ezért egy idő után a saját maga kizsigerelése válik általános működésmódjává, és csak akkor érzi magát biztonságban, ha mindig ő teljesít a legjobban. Az így felnőtt gyerekek sokszor mesélik el a terápián, hogy ha ötös jegyet kaptak a dolgozatukra, de volt benne akár egy pont levonás is, akkor rettegve mentek haza, mert büntetésre számíthattak.

A nárcisztikus szülők nem dicsérnek, mert a maximális teljesítmény a minimum. A gyerek ezért azt tanulja meg, hogy nincs lazítás, minden időt és energiát arra kell szentelnie, hogy kimagasló eredményeket hozzon, mert csakis ekkor úszhatja meg a zsebpénzmegvonást, a becsmérlő szavakat, a verést vagy a büntetés egyéb formáit. Megtanulja, hogy nem foglalkozhat a saját gyermeki szükségleteivel, hiszen az ki fogja verni a szüleinél a biztosítékot.

Amikor a parentifikált klienseimet megkérdezem, hogy megdicsérte-e őket az édesanyjuk vagy az édesapjuk bármiért, akkor általában az a válasz, hogy ritkán előfordult ugyan, bár nem nekik mondták el, hogy elégedettek a teljesítményükkel. Csak „visszahallották” egy barátjuk szüleitől. Jellemző, hogy a külvilág felé a szülő rendszeresen dicsekszik a gyerek eredményeivel, így igazolja a saját sikerességét, így emeli a saját nagyszerűségét, de a gyerek felé egyáltalán nem ad olyan pozitív visszajelzést, amely lélekmelengető lenne a gyerek számára. Viszont nagyon szigorú elvárásokat fogalmaz meg, már-már fenyegető módon, és bárhogyan teljesít a gyereke, a nárcisztikus szülő a kiváló eredményt is leginkább kritikával illeti. Lehetetlen neki megfelelni, csakhogy a gyerek a lehetetlent is megpróbálja azért, hogy szeressék őt.

A nárcisztikus szülő egyik legfontosabb motivációja, hogy mindenki számára egyértelmű legyen, hogy ő „csodálatos” ember. Ezt nemcsak látványos és drága autóval, luxusnyaralásokkal, jachttal és egyéb külsőségekkel kívánja a külvilág tudtára hozni, hanem a „csodálatos” gyerekével is. A gyerek teljesítménye őt igazolja, ezért nem a gyerek felé ad pozitív visszaigazolást, hanem a külvilág felé dicsekszik. Mivel érzelmeket nem fejez ki a gyermek felé, a nárcisztikus szülő az elégedettségét tárgyi jutalmakkal, szép ruhákkal, pazar és látványos ajándékokkal, pénzzel fejezi ki.

Sokszor a nárcisztikus szülők maguk is rideg, érzelemmentes, gyakran fizikailag, érzelmileg vagy verbálisan bántalmazó családban nőttek fel, ahol ők sem kapták meg a gyermeknek járó létfontosságú szeretetet. Felmerülhet a kérdés, hogyan lehet, hogy a nárcisztikus szülő gyereke nem nárcisztikussá és érzelemmentessé, hanem pont ellenkezőleg: érzelmes és magas empátiával rendelkező „kis felnőtté” válik?

A gyerekek születésükkor már rendelkeznek egyfajta személyiséggel. Ezenfelül az anya (az elsődleges gondozó) kötődési mintája fogja meghatározni azt, hogyan fejlődik a személyiségük. Ha például 0 és 2 éves kor között az érzelmi szükségleteik kielégültek, és csak a későbbi életkorban megkapott elvárások és impulzusok formálták őket, akkor parentifikálódnak. Előfordulhat például, hogy az anya ebben az érzékeny időszakban képes megadni a gyereknek a szeretetet, de később, amikor mondjuk az apa is aktív részesévé válik a mindennapoknak, az ő elvárásai miatt a gyerek parentifikálódik. Ha az anya már csecsemőkorban sem tudja megadni a kicsi babának az érzelmi kapcsolódást, akkor nagy esély van arra, hogy olyan mély, kötődésszintű sérülés éri a babát, ami azzal jár majd, hogy nagyobb gyermek korában is letiltja az érzelmeit, és nagy esélye van a nárcisztikus személyiségszerveződésnek.

Klári, a 38 éves vállalkozónő azért érkezett hozzám terápiára, mert boldogtalan volt, semmilyen eredmény nem tudta megadni számára az elégedettség érzését, és a párkapcsolataiban sem érezte jól magát. Klári a külső szemlélő számára kifejezetten sikeres volt, hiszen már négy jól jövedelmező vállalkozást alapított. Ráadásul a jó problémamegoldó képességének köszönhetően a környezete úgy tartotta, hogy Klári „a kisujjából kiráz mindent”.

A fiatal nő mégsem érezte jól magát a bőrében, s úgy érezte, beteljesületlen maradt az élete. Minden feladat befejezését egy újabb pipaként élte meg, de egyáltalán nem érzett elégedettséget és boldogságot. Minden vágy, ami beteljesült az életében, szintén csak egy tollvonásnyi örömmel járt. Ő úgy fogalmazott, hogy olyanná vált az élete, mintha egy sebesvonaton ülne, és a vonat száguldana vele az örömtelen élet felé.

A terápián kiderült, hogy egy nárcisztikus édesapa van a háttérben, akinek soha nem lehetett megfelelni. Ráadásul az apja a fizikai bántalmazás mellett becsmérlő, gúnyos szavakkal is bántalmazta őt. Amikor Klári kis korában hibázott, az apja sokszor megverte. A kislány egyre jobban teljesített, de nem volt olyan eredmény, ami miatt megdicsérték volna. Az apja arrogáns, erőszakos és durva ember volt, aki mindig hencegett az ismerőseinek, cserélgette az autóit, ráadásul még szeretői is voltak a felesége mellett. Gyakran kérte a lányát kamasz korában, hogy menjen el vele sétálni. Klári ilyenkor azt érezte, mintha az apja azt akarná mutatni a külvilág felé, hogy milyen fiatal nője van, és büszkén feszített a csinos lánya mellett.

Az édesanyja ugyanakkor igyekezett láthatatlanná válni a családban. Konfliktus esetén mindig azt súgta a kislány fülébe: „Okos enged, szamár szenved!” „Ne szólj vissza apádnak, mert baj lesz!” Az édesanya gyakran némán nézte végig, amikor a férje bántotta a lányukat, de nem avatkozott közbe, nem védte meg a kislányát. Leginkább csöndesen átvonult a másik szobába, és soha nem szállt szembe a férjével, nem állt ki a lánya mellett. Klári sírva emlékezett arra, hogy gyerekként arról ábrándozott, hogy ha majd neki is lesz saját családja és két-három gyereke, ő biztosan nagyon odafigyelő és szerető édesanya lesz, és olyan férjet választ majd, aki imádni fogja őt is, és a gyerekeket is. Olyan családról ábrándozott, amilyen neki sohasem volt.

Kiderült, hogy Klári felnőttként is mindennap felhívja az apját telefonon, és akkor nyugszik meg, ha az apja megdicséri. Az anyját meg kiszolgálja, minden kívánságát teljesíti. Ha epret kér télvíz idején, Klári addig járja a boltokat, míg be nem szerzi. Mert tudattalanul még mindig azért küzd, hogy bebizonyítsa önmagának, hogy igenis értékes és szerethető. Nem jutott el még oda, hogy dühös lehet a szüleire. Az apjára azért, mert bántalmazta, az anyjára azért, mert soha nem állt mellé. Klári arra vágyik, hogy megélje az érzést, hogy szereti és elfogadja az édesanyja. A terápián az is szóba került, hogy Klári nemcsak a szüleire figyel oda kiemelten, hanem mindenki másra is: kézzel készített ajándékokat ad a szeretett ismerőseinek, a baráti kapcsolataiban is ő az aktív, a kezdeményező, a szervező. Kizsákmányolja önmagát, pont ugyanúgy, ahogy anno az édesanyja tette vele, és fel sem tűnik neki, hogy jó néhányan kihasználják a túlzott empátiáját.

A szülők válása

Amikor a szülők elválnak, és nem képesek arra, hogy ebben a nehéz családi helyzetben a gyerekek szükségleteit is figyelembe vegyék, akkor a válás kapcsán is megtörténik a parentifikáció. A gyerekek kétségek között őrlődnek, bizonytalanságot élnek át, és ha a szülők nem foglalkoznak a gyerekek érzéseivel, a válás áldozataivá válnak.

Fontos lenne, hogy válás esetén a szülők mindig a gyerekek nézőpontjából szemléljék a történéseket, és úgy alakítsák ezt a nehéz élethelyzetet, hogy a gyerekek a legkevésbé sérüljenek benne. Az ideális kommunikáció az lenne, ha a két szülő félre tudná tenni a saját csalódottságát és dühét, a megélt fájdalmakat, és képesek lennének arra, hogy szeretettel beszéljenek a gyerekeknek arról, hogy elválnak. A gyerekeknek érezniük kell, hogy a szülők szeretik őket. Fontos, hogy ezt kimondjuk, még akkor is, ha a gyerekek már idősebbek. De ugyanígy az is fontos, hogy a szülők képesek legyenek egymásról is szeretettel beszélni. Nagyon fontos, hogy ha a szülők külön is válnak, ne alázzák meg egymást, ne gyalázkodjanak, hanem a lehetőségekhez képest szeretetben váljanak szét. Ugyanis a gyerekek mindkét szülőhöz lojálisak, mindkettejüket szeretik, és a válófélben lévő szülők nem használhatják fel őket a saját játszmáikhoz.

Egyszer egy huszonkét éves fiatal lány, Lujza azért keresett meg, mert bár nagyon szerelmes volt a barátjába, minden szexuális együttlét után kisebesedett a hüvelye. Én mint szexuálpszichológus ezt fontos felhívó tünetnek éreztem, hiszen a test egyértelműen jelzett valamilyen lelki probléma miatt.

A terápia során kiderült, hogy Lujza szülei elváltak, és a lakhatás problémáját úgy oldották meg, hogy a válás után az édesapa a kamasz lánya szobáját kapta meg, tehát az elvált szülők továbbra is egy fedél alatt éltek. Sajnos a rossz szülői döntésnek köszönhetően a lány kiszorult a saját birodalmából, és az anya ágya mellett csupán egy matracnyi hely jutott neki. Mindennap együtt aludtak az édesanyjával, az anya az ágyon, Lujza pedig a földön, matracon.

A családi rendszerben már előzetesen is az volt Lujza feladata, hogy fenntartsa a két szülő között a látszólagos békét, de legalábbis megelőzze a nagy családi cirkuszokat. A rendszeres vitáknak köszönhetően Lujza volt az a közvetítő, aki a két szülő között oda-vissza működtette a kommunikációt. Tehát már egész kislány kora óta ő vállalta a felelősséget a két szülő kapcsolatáért. Mivel nem volt testvére, ő lett a családfő, a két szülő pedig Lujza két civakodó gyerekeként élte az életét.

A szeretetért áhítozó kislány már kiskora óta mindent megtett azért, hogy ez a családi rendszer fennmaradjon. Lemondott a saját szükségleteiről, és kielégítette a két érzelmileg éretlen szülő szükségleteit. Ebből a felelősségvállalásból fakadóan olyan szoros kapcsolata alakult ki az édesanyjával, hogy az anya még a magánügyeit is megosztotta vele. Lujza tudta például, hogy az anyja hogyan éli meg a szexualitását az éppen aktuális barátjával. Ez nagyon megterhelő volt számára, mégsem mert határokat húzni az anyja felé, mert félt, hogy megbántja őt. Az anyuka a lányát hol a saját anyjaként, hol pedig a barátnőjeként kezelte, Lujza pedig folyamatosan alkalmazkodott a szerepekhez, miközben neki is szüksége lett volna támaszra. Így a hiányaival küzdő kislány felnőtt nővé vált, akinek az volt az egyetlen célja, hogy az anyát megvédje és támogassa.

Amikor Lujza a barátjánál aludt, és végre a saját életét élhette, akkor volt csak átmenetileg boldog, de ebbe a boldogságba is a bűntudat érzése vegyült. Mindig az járt a fejében, mi lenne az anyjával nélküle? Hogy vannak a szülei, amikor ő nincs otthon? Vajon civakodnak-e? A terápia során Lujzi felismerte, hogy a szülei konfliktusokkal teli élete nem az ő felelőssége, és joga van elköltözni és magára hagyni a szüleit, hiszen a szülei életéért nem neki kell felelősséget vállalnia. Képessé vált meghúzni a határokat, és érzelmileg függetlenedett a szüleitől. Ahogy megszűnt az életében ez a nyomás, a fizikai tünetek is elmúltak, és ma már egy kislány édesanyja.

Válás esetén nagyon gyakori, hogy az egyik vagy mindkét szülő felemeli társi szintre a gyerekét, és vele osztja meg a problémáit. Ilyenkor „helyettes partner”-nek hívjuk azt a gyereket, aki pótolja az eredeti társat. Sajnos az ilyen helyzetbe kerülő gyerek a rá osztott szerepből kifolyólag gyakran él át lojalitáskonfliktust, hiszen mindkét szülőt egyformán szereti. A válás során számára éppen az a nehéz, hogy érzelmileg és fizikailag is külön kell választania a szüleivel való kapcsolódását, hiszen előtte a két szülőt egyetlen egységként kezelte. Ha ilyenkor az egyik vagy mindkét szülő kisajátítja és a másik szülő ellen hangolja a gyereket, akkor a gyerek nagyon nehéz érzéseket él át, és nem tudja, hogy ebben az áldatlan szerepben hogyan egyensúlyozzon. Az ilyen szituációban szintén a szülő válik gyerekké, hiszen felelőtlen játszmát indít el az extársa ellen, amihez ráadásul a saját gyerekét is felhasználja.

Tartalom

Előszó

1. Hogyan válik koraérett „kis szülővé” a gyerek

Alkoholista szülő a családban

Nárcisztikus szülők

A szülők válása

Függő szülői kapcsolódás

Beteg gyerek a családban

A családi fotók üzenete – én is parentifikált gyerek voltam

Elvesztett gyermekkor

2. A kötődési minták és a parentifikáció

Az „elég jó szülő” szerepe a kötődésben

Kötődési stílusok

Az életközepi válság kihívása és a leválás szükséglete

A biztonságosan kötődő ember

3. A szorongó-ambivalens kötődésű emberek

Az „érett” és az „infantilizált” szorongó-ambivalens

Az infantilizált szorongó-ambivalensek anyaként

Amikor a szorongó-ambivalens anya infantilizálja a gyerekét

Az „érett” szorongó-ambivalens kötődésű parentifikált

A családi szerveződés a szorongó-ambivalens kötődésű családokban

4. A szorongó-elkerülő kötődésű emberek

A szorongó-elkerülő ember és a passzív agresszió

A szorongó-elkerülő mint szülő

5. A parentifikáltak működésmódja

Azonosulás a szülő igényeivel

Túlzott felelősségvállalás és kitartó feladatmegoldás

Destruktív kitartás és grandiozitás

6. A parentifikált ember párkapcsolata

A párkapcsolat fejlődési szakaszai

A parentifikáltak működési módjai a párkapcsolatban

Parentifikáltak, akik nem akarnak gyermeket

A párválasztás tudattalan motivációi – minden, ami ismerős, az biztonságos

Az elementáris szerelemtől a kapcsolati problémákig

A szorongó-ambivalens és a szorongó-elkerülő kapcsolata

Amikor a parentifikált hirtelen válni akar – Anna és Márk története

Parentifikált férfiak a párkapcsolatban

7. Családi forgatókönyvek

„Megadom neked, amit én nem kaptam meg” – a korrektív családi forgatókönyv

„Add meg nekem, amit nem kaptam meg gyerekként!” – a negatív jogosultságon alapuló családi forgatókönyv

„Én is megoldottam, te is képes vagy rá!” – a replikatív családi forgatókönyv

8. Hogyan élhetünk önazonos életet parentifikáltként

A parentifikáltak tudat alatti szükségletei

A határok megtartása

Kapcsolódás a valódi énünkhöz

Az önreflexió erősítése

A női és férfi energiák aktivizálása

Az énidő megteremtése

Az érzéseink megismerése és megfogalmazása

Energiaszint

A büszkeség megélése

Túlzott önkritika

Tanulj meg segítséget kérni!

Legyél a saját ideális, elfogadó szülőd!

A saját jogosultságod

Öngondoskodás

Negatív énkép helyett pozitív énkép

Asszertivitás

Asszertív jogok

A határok érvényesítése az asszertív jogok alapján

Saját lelkünk gyógyítása

Érzelmi függetlenedés és érzelmi szabályozás

Az egyéni változás hatása

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License