A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Milyen anya az ilyen?, 2022

© Spira Eszter Mirjam, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A borítón Soós Nóra Jövőbe tekintő című festménye látható.

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-75-1

Markó Iván (1947. március 29–2022. április 21.) emlékére

Minden nőnek, aki valaha kételkedett önmagában, aki valaha úgy érezte, hogy nem találja azt az utat, amelyet az élet neki szánt, és aki valaha, akár csak egy percre is, elveszettnek érezte magát.

1. FEJEZET

Most múlik pontosan

Decemberben mindenki megbolondul. Már a hónap elejétől kezdve az összes bevásárlóközpont dugig megtelik. Teljesen mindegy, hogy az ember amolyan komoly stratégaként nyitásra érkezik, vagy zárás előtt egy órával, esetleg teszi mindezt hétfőn vagy vasárnap. December elseje és Szilveszter napja között garantáltan mindig annyian lesznek az üzletekben, mint a heringek.

Szamira minden évben elhatározta, hogy már szeptember legelején elkezdi szépen apránként beszerezni az ajándékokat. Aztán persze ebből semmi nem lesz, és a december mindig hirtelen töri rá az ajtót, ő pedig ott találja magát valamelyik plázában a tömeg kellős közepén.

Pedig minden egyes porcikája irtózott ettől az egésztől. Az emberek a rajtuk lévő nagykabátoktól és a túlfűtött helyiségben eltöltött hosszú-hosszú óráktól elcsigázottan, izzadtan és idegesen sétáltak fel-alá, hogy minél rövidebb idő alatt, minél kevesebb pénzt költve megvegyék az ajándékokat azoknak, akiket szeretnek, és azoknak is, akiknek muszáj. A szerencsésebbeknél ez a két kategória egybeesik. A levegőben az izzadság és a félelem szaga keveredik. Kicsit olyan ez az egész, ünnepek előtti plázaélmény, mint az állatkertben a ketrecbe zárt vadállatok fájdalmas üvöltése, amikor hiába mennek neki az üvegnek, akkor sem jutnak túl a ketrecük falán.

Gábor késett. Megbeszélték, hogy délben találkoznak a vízesésnél. De most már negyed egy múlt, és ő még sehol sem volt. Nyilván valami meetingen ragadt, ezért nem értesítette időben a feleségét. A vízesésnél még a levegő is párás volt. Elviselhetetlen ez az egész!, gondolta magában Szamira, és már a kabátzsebében matatott, hogy elővegye a telefonját. Gyorsan írt egy SMS-t a férfinak:

A játékboltban leszek. Majd csörgess meg, ha már itt vagy!

Miközben a tömegen próbálta átverekedni magát, folyamatosan azon szentségelt, hogy ő miért nem szokott szinte soha online vásárolni. Aztán odaért a játékbolthoz, és legszívesebben üvöltött volna, amikor meglátta, hogy annyira sokan vannak az üzletben, hogy egy kordonnal körbezárták a bejáratot, és a biztonsági őr egyesével engedte be a vevőket, amikor a kijáraton végre valaki fizetés után távozott a boltból. Ugyanez volt a helyzet a szomszédos könyvesboltban is. Hiszen az ünnepek két abszolút slágerterméke a könyv és a játék. Persze ő is pontosan ezekért volt itt; könyvekért és játékokért. Közben valaki épp veszekedni kezdett a biztonsági őrrel, hogy mit képzelnek magukról, itt nem a koronaékszereket őrzik, engedjék már be a kint várakozókat. Szamira ösztönösen hátrébb hőkölt egy kicsit a sokkoló látvány hatására. Sajnálta az embereket. Elképzelte, hogy a biztonsági őr egyébként már nyugdíjas, és csak azért dolgozik a játékboltban, hogy ki tudjon jönni a pénzéből. Aztán szinte látta maga előtt, hogy a veszekedős pasas kivette az egyetlen, idénre maradt szabadnapját, hogy megvásárolja a gyerekének a tökéletes ajándékot. Annak a gyereknek, akit amúgy csak kéthetente néhány napra lát, mert a volt feleségének ítélte a bíróság. Mivel állandó bűntudata van amiatt, hogy keveset van a gyerekével, ezért a túlzottan nagyszabású és drága ajándékkal próbálja meg kompenzálni a sok külön töltött időt.

Szamira állandóan ezt csinálta. Meglátott valakit az utcán vagy a villamoson, és kitalált egy történetet az illető életéről. Már épp kezdte beleélni magát, hogy a volt feleség megvezette a bírót, és valójában ennek a szegény pasasnak kellett volna ítélnie a gyereket, amikor hirtelen egy kéz érintette meg a vállát hátulról. Gábor volt az.

– Bocsi a késésért, de elhúzódott a megbeszélés.

Miközben ezt mondta, gyengéden megpuszilta a nő száját. Szamira csak biccentett egyet, hiszen már előre tudta, hogy miről van szó. Húsz éve voltak együtt a férjével, ebből már tizenöt éve asszisztálta végig vele a karácsony előtti őrületet. Gábor ugyanis egy reklámügynökségnél volt kreatívigazgató. Ugyanannál a cégnél dolgozott, ahol a főiskola után helyezkedett el még gyakornokként. Egy igazi sikersztori volt az övé. Tizenöt év kemény munkája hozta meg neki a gyümölcsét, és lett lóti-futi gyakornokból kreatívigazgató. Sorra hozta el a legnívósabb díjakat az ügynökségnek, és nyerte meg az összes tendert, amin valaha csak elindult a cég. Ráadásul még abban a szerencsés helyzetben is volt, hogy szenvedélyesen szerette a munkáját. Ezt Szamira mindig is irigylésre méltónak tartotta.

A karácsony előtti hónapokban szinte alig látta a férjét. Az ügyfelek ebben az időszakban eszeveszett tempóban akarták elkölteni azt a pénzt, ami a marketinges büdzsében maradt a negyedik negyedévre, hogy év vége előtt az utolsó utáni bőrt is le tudják nyúzni a fogyasztókról a sok-sok feleslegesen vásárolt ajándék formájában. Gáborék cége pedig boldogan nyújtott segítő kezet ehhez.

– Csak egy órám van. Szerinted ennyi idő alatt végzünk? Vissza kell mennem az irodába, mert újra fel kell venni délután a Coca-Cola karácsonyi tévészpotjához a hangot a Mikulással. Egész délelőtt próbálkoztunk, de az ügyfélnek sehogy sem tetszett az előre kiválasztott színész „HO-HO-HÓ”-ja, úgyhogy délutánra behívtunk egy másik jelöltet. Kész őrültek háza van bent. Tudod, én ezer éve ismerem a marketingesüket, erre hivatkozással őnagysága ragaszkodott hozzá, hogy én is ott legyek a hangfelvételen. Mintha ezen múlna bármi is! De az ügyfél az úr, szóval muszáj visszamennem dolgozni, ne haragudj!

A nő már az első mondat után elvesztette az érdeklődését. Úgyis tudta, hogy mit fog neki mondani Gábor. Gondolatban már azt tervezgette, hogyan fogja kivitelezni a délutánt. Az apósa kettőre megy a lányukért az iskolába, közben az anyósa épp náluk van, a tizennyolc hónapos kisfiukra vigyáz, aki ilyenkor az igazak álmát alussza. Legkésőbb háromra haza kell érnie. Így beszélte meg az anyósával. Márpedig vele nem érdemes ujjat húznia, hiszen Gábor anyja valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva így sem kedvelte Szamirát. Ráadásul addigra Teó már teljesen be lesz zsongva attól, hogy délelőtt nem voltak levegőn, ezért ki kell vinni a játszótérre, hogy szaladgáljon, kismotorozzon, különben egész délután hisztizni fog. De akkor hogy fog tanulni a lányával? Az iskolában egész héten dolgozatokat írnak. Mintha minden jegyet most kellene megszerezniük ahhoz, hogy január végén le tudják zárni őket! És mi lesz akkor az ajándékokkal? A férje valószínűleg észrevette, hogy az arca eltorzul a gondterheltségtől, ezért mielőtt még megszólalhatott volna, gyorsan a kimondatlan szavába vágott:

– Kérd meg anyámékat, hogy maradjanak tovább, és vigyék ki Teót a játszótérre! Maradjanak fürdetésig. Te meg addig tudsz tanulni Lénával. Este, mikor hazajövök, majd kitaláljuk, hogy mi legyen az ajándékokkal. Szerintem ezt az egészet most hagyjuk, ez itt reménytelen. Amúgy is utálom ezt a helyet! Igyunk meg valahol egy kávét, aztán rohanok vissza a munkába. Esetleg holnap ebédszünetben megpróbálhatok venni valamit a gyerekeknek ott, az iroda közelében. Mit szólsz?

Mit is szólhatna?, gondolta magában. Mintha lett volna bármi egyéb választási lehetősége… Ez az egész egy csapda! Ha most akadékoskodni kezd, úgyis az lesz a vége, hogy a férfi előveszi a szokásos „nekem dolgoznom kell” ütőkártyát, amire nem nagyon lehet mit mondani. Hiszen ez így van. Ő maga Léna születése óta, azaz lassan tíz éve nem dolgozott. Majdnem egy évtizede! Még végiggondolni is sok! Szokott vállalni tolmácsolást meg egy-egy cikk fordítását, de ezekből nagyjából annyival járult hozzá a háztartáshoz, hogy még Teó pelenkájára sem volt elég. Ahhoz képest pláne szánalmas, gondolta magában, hogy van egy diplomája művészettörténetből és amerikanisztikából, ráadásul anyanyelvi szinten beszél angolul meg németül. De Gáborral ellentétben ő egészen egyszerűen még soha nem érzett olyan szenvedélyt semmilyen munka iránt, mint amilyet a férfi érzett a sajátja végzése közben.

Márpedig mindig is úgy gondolta, hogy csak abban lehet igazán jó az ember, amit nem csak a pénz miatt csinál. Vajon létezik ilyen munka? Lehetséges, hogy egyszer majd ő is megtalálja a helyét? Vagy vannak olyan emberek, akiknek be kell érniük annyival, hogy bejárnak valahova dolgozni csak azért, hogy aztán minden hónap ötödik napján egy kiszámítható összeg landoljon a bankszámlájukon? Hiszen mi abban a rossz? Valószínűleg, mint általában mindent, ezt is csak ő gondolta túl. De ez hamarosan ki fog derülni. Ugyanis nemsokára munkába áll. A Virág Judit Galériában lesz asszisztens márciustól.

Persze ezt sem ő akarta. Az anyja ajánlotta be. Az anyja, aki innen több ezer kilométerre, Iránban él. Hiszen ez még annál is szánalmasabb! Persze a mamának könnyű! Világéletében festőművész akart lenni, és az is lett. Még egy ember, aki a szenvedélyének él, és azzal keresi a kenyerét. Mennyire kínos lesz majd márciusban besétálni Magyarország egyik leghíresebb galériájába, és azt mondani: „Jó reggelt! Braun Ágnes, a híres festőművésznő lánya vagyok, és az asszisztensi munkakört jöttem betölteni.” Szamirának a fejében lejátszódó jelenettől összerándult a gyomra. Mérges volt az anyjára. Mit tud a mama egyáltalán az ő életéről? Szamira tizennégy éves volt, amikor Iránból Magyarországra költözött az anyja testvéréhez, Franciskához. Persze sokszor találkoztak év közben és a nyári szünetekben is, de az anyja semmit sem tudott a hétköznapjairól. Hogy melyik tárgyból hányasra állt, vagy éppen mi érdekelte, melyik könyvet olvasta, esetleg kibe volt szerelmes.

Francinak, a nagynénjének nem volt saját gyereke. Fiatalon férjhez ment, aztán elvált. És soha többé nem házasodott újra. Egy belvárosi ügyvédi irodában dolgozott büntetőügyvédként, és csak a munkájának élt. Szamirával remekül kijöttek. Volt köztük egy hallgatólagos megállapodás, hogy mindenki szépen teszi a dolgát. A lány tanul, Franci pedig írja a színpadias védőbeszédeket, aztán egyszer csak otthon majd összefutnak. És ehhez a megállapodáshoz hétéves együttélésük során mindketten nagyon szépen tartották magukat. A nagynénje soha nem intézkedett helyette. Nem úgy, mint az anyja. Na, de messze van még az a március! Előbb ezt a napot élje túl!, gondolta magában, és minden erejét összeszedve mosolyogva fordult a férjéhez:

– Persze, gondolom, hogy rengeteg dolgod van. Megbeszélem a szüleiddel a délutánt, és akkor este majd kitaláljuk, hogy mi legyen az ajándékokkal. Hány körül jössz haza?

Gábor megkönnyebülten sóhajtott egyet. Hálás volt, hogy nem kell hosszasan magyarázkodnia. Hát mi mindenre jó ez a húsz együtt töltött év?!, suhant át az agyán.

– Szerintem legkésőbb nyolc körül már otthon leszek! Szuper vagy, akkor este! Csók! – és egy gyors puszi után, ami félig Szamira orrán landolt, már el is tűnt a bevásárlóközpont aluljárószintjén a tömegben.

Háromnegyed egy volt. Szamira beállt a játékbolt előtt kígyózó sorba. Tudta, hogy úgysem lesz semmi abból, amit Gábor mondott. Ha most nem veszi meg a gyerekek és a nagyszülők ajándékait, akkor csak újra el kell jönnie másnap. És mi változna másnapig? Valószínűleg csak még többen lesznek, hiszen eggyel kevesebb nap lesz hátra az ünnepekig. És még a gyereket is hozhatja magával. Akkor aztán babakocsival kell utat törnie magának a tömegben. Még a könyvesbolt is simán bele fog férni, hiszen már ezer éve kitalálta, hogy kinek mit fog venni. Nem kell nézelődni, csak gyorsan összeszedni mindazt, amiért jött. Összesen négy ember volt előtte.

Megint kotorászni kezdett a kabátzsebében, hogy elővegye a telefonját. Ezúttal Annát, a barátnőjét tárcsázta. Annát a lánya iskolájából ismerte. Léna és Anna kislánya, Vera osztálytársak voltak. Annával az első szülői értekezleten barátkoztak össze. Amikor Szamira meglátta, pontosabban meghallotta a nőt bemutatkozni a szülői értekezleten, egyszerre ijedt meg, és érezte magát megbabonázva. Nem telt bele három hónap, és elválaszthatatlan barátnők lettek. Még az SZMK-t is együtt csinálták. Összebarátkozásuk óta nem volt olyan nap, hogy ne beszéltek volna telefonon legalább kétszer.

Anna a Legfőbb Ügyészségen dolgozott főtitkárként. Szamiránál tizenöt évvel volt idősebb. Már kétszer elvált, nemrég ment férjhez harmadszor. Két lánya volt, egy húszéves az első és egy kilencéves a második házasságából. Szamira minden tekintetben csodálta őt. Az ötvenéves, magas, szőke, határozott nőt, aki mindig úgy nézett ki, mintha a skatulyából húzták volna elő, aki szabadidejében maratonokat futott, és aki egymás után rakta hűvösre a különböző gyilkosokat és köztörvényes bűnözőket. Anna és ő félszavakból is értették egymást. Egyszerűen olyan volt a kapcsolatuk az első perctől fogva, mintha ikertestvérek lettek volna.

Pedig mindezeken kívül is nagyon sok szempontból különböztek. Az egyikük élt-halt a karrierjéért, a másik még mindig önmagát kereste. Szamira életében az első és egyetlen férfi Gábor volt, Anna pedig több férjet elfogyasztott már. Mégis érezték egymás minden rezdülését.

– Szia, édesem! – szólt bele Anna kedvesen a telefonba. – Épp altatsz?

– Jaj, szia! Dehogyis, itt állok a játékbolt előtt a sorban. Úgy volt, hogy Gáborral együtt megvesszük az ajándékokat, de neki vissza kellett mennie dolgozni. Már megint.

– És ez most rosszulesik neked, igaz? – kérdezte gondoskodóan Anna.

– Te már előbb tudod, hogy mit érzek, mint én! – válaszolta Szamira. – Mindegy, csak a szokásos. Dolgoznia kell. De én nem halogatom tovább a vásárlást, mert aztán ki tudja, mi jön még közbe! A Mikulás és az egyéb meselények nem igazán vannak tekintettel a karácsony előtti reklámdömpingre. Nálatok mi újság?

– Jaj, semmi különös! Úszom a munkában, aztán rohanok haza, hogy Verával átvegyem a törteket, mielőtt este jön a masszőr. Elkeserítően fogalmatlan szegénykém a témában, és ugye csütörtökön matekdolgozat lesz. Megkértem ugyan Klárit, hogy tanuljon már egy kicsit a húgával, de mostanában teljesen megbízhatatlan. Ilyenek ezek a húszévesek. Majd meglátod, amikor Léna lesz annyi! – kuncogott Anna.

– Matekdoga is lesz csütörtökön? Ugye ez csak valami vicc?! A környezetről meg az irodalomról tudtam, de a matekról fogalmam sem volt! Hát, ez remek! De jó, hogy szóba került, akkor, azt hiszem, a mai és a holnapi egész délutáni programom is megvan! – mondta szomorúan. – Most le kell tennem, mert közben sorra kerültem a játékboltban, bevetem magam a soha le nem bomló műanyagok dzsungelébe. Később még visszahívlak!

– Puszi, édesem! – hallatszott Anna sajnálkozó elköszönése.

Szamira pedig, mint valami harcos amazon, aki vadászni indul, eltűnt a szűkös üzlethelyiség labirintusában.

Pontosan háromra ért haza. Nem volt késős típus, de még ha az is lett volna, Katival, az anyósával akkor sem merte volna megcsinálni, hogy akár csak egy percet is késsen, hiszen enélkül is fagyos és távolságtartó volt kettejük között a viszony. Egy egészen vékony hajszál választotta el őket attól, hogy akár csak egy jelentéktelen apróságon is összekülönbözzenek. És ennek a konfliktusnak a lehetősége minden egyes találkozásukkor szinte tapinthatóan ott vibrált köztük a levegőben.

Annyira tele volt a keze a sok megvásárolt ajándékkal, hogy alig bírta a kulcsot elfordítani a zárban. Izzadt volt, és a négyszáz méteres sprintfutástól, amit a plázától hazáig lenyomott, teljesen kifulladt.

– Jaj, drágaságom! – kezdte negédesen az anyósa. – Hát te meg hogy nézel ki? Folyik rólad a víz, és olyan kócos a hajad, mintha most keltél volna ki az ágyból! Gyere, add ide azokat a szatyrokat, és gyorsan hozd magad rendbe! – és már tépte is ki a kezéből a sok-sok holmit. – Sikerült mindent elintéznetek Gáborral?

– Szia, Kati! – válaszolta Szamira, szándékosan ignorálva mindazt, ami az imént az anyósa szájából elhangzott. – Léna hazaért már az iskolából? Teó mikor ébredt? Uzsonnáztatok már?

– Minden a legnagyobb rendben van, ne izgasd magad! Teó Léna szobájában játszik. Több mint két órát aludt. Felkelés után megevett egy banánt. Gyuri nemrég ért haza a kisasszonnyal az iskolából. Most épp a törteket veszik át, mert a lányod azt mondta, hogy csütörtökön dolgozatot írnak belőle, de ő egy mukkot sem ért az egészből. De most, hogy hazaértél, szólok is apóspajtásnak, hogy induljunk. Gyuri! Megjött Szamira, indulhatunk!

Pontosan tudta, hogy hiába mondta Gábor néhány órával korábban, hogy kérje meg a szüleit, segítsenek neki délután, ha az anyósa menni akar, akkor nincs az a kozmikus erő, ami megállíthatná őt ebbéli szándékában.

– Gyuri, siess már, hattól lakógyűlés van, és előtte még az új szemüvegemért is be kell ugranunk! – kiabálta az anyósa, mintha csak leolvasta volna a menye gondolatait az arcáról.

Hirtelen előbukkant a gyerekszobából az apósa, Gyuri, kezében Teóval, akinek szemmel láthatóan nagyon jó kedve volt a nagyszülők jelenlététől. A kisfiú borzasztóan élvezte, ha látogatók érkeztek hozzájuk. A nagyszüleit pedig különösen szerette.

– Szia, Mirácska! – mondta csengő hangon Gábor apukája, és már indult is, hogy puszit adjon a menyének. Csak ő hívta így. Ha bárki más merészelte volna őt ezen a becenéven szólítani, valószínűleg már nem állt volna szóba az illetővel. De az apósával más volt a helyzet. Ugyanis megismerkedésük pillanatától kezdve egy hullámhosszon voltak, és nagyon kedvelték egymást. Volt egy közös szenvedélyük: az úszás. Kéthetente szombatonként ezért együtt jártak úszni a közeli Dagály fürdőbe. Ugyan úszás közben az emberek nem szoktak beszélgetni, de ők sportolás után mindig beültek a Dunapark kávéházba, és megittak egy bécsi kávét, mielőtt mindenki ment volna a maga dolgára. Ilyenkor Gyuri mesélt a gyerekkoráról, a szüleiről, a Katival való közös utazásaikról, és mindig volt egy vicces története a fiáról is. Gábor végtelenül szófogadó és jó gyerek hírében állt, de a korán megmutatkozó kreativitásának köszönhetően általában sikerült megnevettetnie a szüleit. Szamira nem mesélt ilyenkor, ő csak hallgatott. De nagyon élvezte ezeket a történeteket.

– Mi újság? – kérdezte kedvesen az apósa.

– Semmi különös: Gábor a szokásos karácsonyi hajrában, én meg próbálom utolérni magam.

– Gyurikám, induljunk már, mert le fogjuk késni a lakógyűlést! – vágott közbe az anyósa.

– Persze, induljatok! Nagyon szépen köszönöm a segítséget! – mondta Szamira.

– Majd hívjatok, gyerekek, ha kell valami! – De mire Kati befejezte a mondatot, már csak a lépcsőházból lehetett hallani a hangját, aztán pedig az ajtó becsukódását.

Szamira fáradtan huppant le a kanapéra, kezében Teóval. Ahogy a kisfiú hozzábújt, érezte az eszméletlenül finom babaillatot, amit a csöppnyi test árasztott magából. Negyed négy volt. Fürdetésig még három, fektetésig négy óra volt hátra. De ki számolja?, nevetett magában. Odakint már sötétedett.

– Anya, segíts! – szólt Léna éles hangja a gyerekszobából.

– Megyek, egy perc! – kiáltott vissza. És közben a tekintete egy pillanatra megakadt a nappali közepén lévő falon függő Soós Nóra-festményen. A kép egészen különleges hangulatot árasztott magából. És ez a hangulat mindenkit magával ragadott, aki csak belépett a helyiségbe. Nem lehetett nem észrevenni.

A festményt a tizedik házassági évfordulójukra kapták Szamira szüleitől. Amikor négy éve kibontotta a csomagot, és először meglátta a képet, szinte megbabonázta őt, ahogyan lüktetett a vásznon a színkavalkádban kibontakozó történet. Ezt a mama nagyon eltalálta, gondolta akkor magában. Most még néhány másodperce volt hátra, mielőtt fel kellett tápászkodnia a kanapéról, hogy nekilásson a délutáni teendőknek. Csak ült, és miközben a festményt nézte, számba vette a rá váró teendőket, és úgy csinált, mintha Teónak magyarázná:

– Most megyünk, és matekozunk egy kicsit a nővéreddel, aztán vacsora, fürdés és alvás. Holnap hatkor csörög az ébresztő, Lénát fél hétkor kell kelteni, aztán kicsit játszunk. Ha jó idő lesz, elmegyünk sétálni a Szent István parkba, aztán bevásárlás, főzés, altatás. Utána elmegyünk a nővéredért az iskolába, és kezdődik minden elölről. Szerinted apa ma hazaér időben? Jó lenne, ha meg tudnék vele nézni valamit este Netflixen!

Teó válasz helyett elkezdte ismételni azt az egy szót, ami ismerősen csengett neki, és szépen, tisztán ki is tudta mondani:

– Appa, appa! – Az ő szájából valahogy még édesebben hangzott ez a szó. Ebben a pillanatban rezgett egyet Szamira kanapén heverő telefonja:

Ne várj meg! Sajnos mindennel csúszunk. Csak későn érek haza! Csók.

Ennyit a Netflixezésről, gondolta csalódottan, de kicsit sem meglepetten.

– Anya, gyere már! – kiabálta követelőzően Léna a másik szobából.

– Jövök már, jövök – kászálódott fel a süppedős kanapéból szomorúan, és már indult is, kezében a kisfiúval, hogy a nyugtalanító gondolatai helyét átadja a törtek világának. Hirtelen eszébe jutott egy rég nem hallott dal szövege:

– „Most múlik pontosan, engedem, hadd menjen…”

– Anya!! Ne énekelj, segíts!

– Jövök már!!!

– „Villámlik, mennydörög, ez tényleg szerelem…”

2. FEJEZET

1+1=3

Szamira számára a január mindig is az év legreménytelenebb hónapja volt. A december első fele – a milliónyi ügyintéznivaló és előkészület miatt – általában úgy suhant át rajta, mint egy sebesvonat. Aztán a hónap második felében jöttek az ünnepek. Ezek már nem voltak ilyen gyengédek, hanem inkább olyanok, mint a buldózer, amely mindent elpusztít, ami csak az útjába kerül. Legalábbis így élte meg ezt az időszakot.

De mégis volt valami romantikus ebben a kissé zaklatott hónapban. A kivilágított város fényei, a forralt bor illata a karácsonyi vásáron, a gyerekek arca, amikor a tőlük kapott ajándékokat bontogatták, és a férje meg az apósa látványa, miután az általa megfőzött és megsütött finomságok elfogyasztását követően a jóllakottságtól alig bírtak megmozdulni. Szilveszterre minden évben már ő is, és Gábor is olyan kimerültséget éreztek a rengeteg vendégségbe jövés-menéstől, hogy rendszerint ezt a napot otthon töltötték négyesben a gyerekekkel. December 31-én hagyományosan mindig későn reggeliztek. Szamira ilyenkor shakshukát készített és amerikai palacsintát sütött. Egész nap pizsamában voltak, zenét hallgattak, játszottak a gyerekekkel, akiket aztán este pontosan ugyanakkor fektettek le, mintha ez a nap is csak egy lenne a többi közül. Fektetés után kibontottak egy üveg bort, és néztek valamit a Netflixen.

Az év utolsó napján valahogy mindig különösen álmosak voltak, nehezükre esett kivárni az éjfélt. Ilyenkor azt a taktikát alkalmazták, hogy amikor már érezték, mindjárt leragad a szemük, elkezdték finoman simogatni egymást. Ami aztán átfordult előjátékká, és egy kellemes együttlét lett belőle. Szamira és Gábor között az első perctől fogva nagyon jól működött a kémia.

Húsz éve voltak együtt. A szerelem még a gimnáziumban kezdődött. Mindkettőjük számára a másik volt az ELSŐ. A szó minden értelmében. Húsz év alatt volt idejük alaposan megismerni egymás testét. Pontosan tudták, hogy mikor hova kell nyúlniuk ahhoz, hogy az a másik számára izgató legyen. Gábor igyekezett nagyon figyelmes lenni az ágyban; a szex számára arról szólt, hogy a feleségét többször eljuttassa a csúcsra az együttléteik során. Minden rá vonatkozó „rész” csak ezután következhetett. Szamira élvezte a kényeztetést, de néha vágyott volna arra is, hogy a férfi ne tudjon uralkodni magán, hanem úgy érjen véget az együttlétük első „epizódja”, hogy a férfi jut el előbb a csúcsra. De amikor ezen gondolkodott, mindig arra jutott, hogy húsz év után ez a fajta visszafoghatatlan szenvedély már nem várható el a másiktól. Vagy mégis? Mindenesetre időről időre, amikor egyedül volt otthon, és saját magát szerette volna eljuttatni a csúcsra, mindig ezt a fantáziáját hívta elő segítségül, mert nagyon felizgatta őt a gondolat, hogy Gábor annyira kívánja őt, hogy képtelen uralkodni magán.

Az újév első napjai aztán mindig hamar elrepültek. Ezután visszatértek a szürke hétköznapok. Gábor dolgozott, Léna iskolába járt, ő pedig a kisfiukkal töltötte a napokat, aki most, január elsején lett tizenkilenc hónapos. Szamirának a január általában az üresség hónapja volt. Úgy élte meg, mintha ebben a hónapban minden egyes nap egy eseménytelen, véget nem érő hétfő lett volna. Már nem volt annyi teendője, mint decemberben. Általában csak a szokásos mókuskerék várt rá. A mostani január azonban más volt. A téli szünet utolsó napjai azzal teltek, hogy a gyerekeknek vásároltak új ruhákat a kinőttek helyett, illetve Teónak szerezték be azokat a dolgokat, amik a bölcsőde bevásárlólistáján szerepeltek.

Már korábban eldöntötték, hogy Teó március elejétől bölcsődébe fog járni, hiszen Szamirát várta az asszisztensi állás a Virág Judit Galériában. Azt beszélték meg, hogy március 18-án reggel kilenckor kezd. Két hete lesz a kisbabája bölcsődébe szoktatására, aztán irány a munka. Mindkét gondolat külön-külön gyomorgörcsöt okozott neki, hát még a kettő egyszerre! Tizenkilenc hónap után is úgy emlékezett a fia születésére – arra a június elsejei hajnalra –, mintha csak tegnap történt volna. Most is pontosan ugyanúgy érezte az orrában a szülőszobában terjengő különböző szagokat, mint amikor ott vajúdott. És most is élesen látta maga előtt a hatalmas ablak előtt lógó kopott sötétítőfüggönyt, amint a lágy nyári szellő megtáncoltatta, és hallotta az orvos hangját, amikor azt mondta: „Teó, isten hozott ezen a Föld nevű sárgolyón!” Majd ezzel a lendülettel átnyújtotta neki a ráncos kis, rózsaszín magzatmázas, inkább űrlényre, mint kisbabára hasonlító ragacsot. Ez a „ragacs” rendkívül találó megnevezésnek bizonyult, mert Teó úgy élte a mindennapjait, mintha csak születése pillanatában az édesanyjára ragasztották volna. Később sok-sok nevetés és sírás közepette átkeresztelték „ragacsról” „matricára”, de a lényeget tekintve nem volt nagy különbség az életvitelében: szó szerint az anyukáján lógott a nap huszonnégy órájában. Szamira ezt egyáltalán nem bánta. Léna ugyanis, aki hét és fél évvel volt idősebb az öccsénél, teljesen másmilyen kisbaba volt. Amint megszületett, bárkinek a kezében boldogan elvolt. Aztán rendkívül hamar elkezdett kúszni-mászni, és onnantól kezdve a világ felfedezésével volt elfoglalva. Csak akkor kereste az anyja társaságát, ha éhes volt, vagy valami fájt neki.

Épp elmúlt éjfél. A lakásban szinte teljes csend és sötétség honolt. Léna és Teó a gyerekszobában aludt. Gábor a hálóban hortyogott. Szamira egy ideig próbálkozott az alvással, aztán két óra forgolódás után feladta. Kikászálódott az ágyból, fogta a takaróját, és kiment a nappaliba, ahol a puha ágyneműbe burkolózva letelepedett a kanapéra. Annyira sok minden nyomasztotta, hogy képtelen lett volna most aludni. A kanapéval szemben ott lógott a Soós Nóra-festmény, amit gondosan megvilágított egy külön erre a célra vásárolt apró, de formás kis lámpa. Ez volt az egyetlen fényforrás, ami minden éjjel világított az otthonukban.

Szamira nagyon szerette ezt a képet. Éjjelente sokszor nem tudott aludni, és olyankor csak leült vele szemben, és nézegette. A képen egy kislány volt, aki rózsaszín nyári ruhát viselt, és egy sárga távcsövön keresztül szemlélte az őt körülvevő vidámságot. Első ránézésre csak ennyi látszott. De ha az ember alaposabban megvizsgálta, észrevette, hogy fejjel lefelé egy kisfiú alakja rajzolódott ki. Mintha csak a kislány ellentéte lett volna minden szempontból: míg a kislány élénk, vidám és határozott volt, a kisfiú halovány, csendes és szomorkás. Szamira azt gondolta, hogy az anyja azért vette nekik pont ezt a festményt a tizedik házassági évfordulójukra, mert biztos volt benne, hogy a lánya épp terhes a második gyerekükkel, akiről remélte, hogy kisfiú lesz. És az anyja ezzel a feltételezésével nem is tévedett olyan nagyot. Szamira ugyanis – nem sokkal a tizedik házassági évfordulójuk előtt – valóban terhes volt, csakhogy még a terhesség kilencedik hetében elvesztették a babát. De erről sohasem beszélt az anyjának. Így aztán, amikor először a kezében tartotta a festményt, azt gondolta: Ez egy égi jel, hogy egy kisfiú van úton hozzánk, csak még nem jött el az ideje! És a kezében a csodálatos műalkotással hatalmas, kövér krokodilkönnyekkel zokogott. Az anyja pedig nem értett semmit. Fogalma sem volt, hogy a lánya miért sír. De nem kérdezett rá, mert nem akarta Szamirát kellemetlen helyzetbe hozni. A nőnek pedig rosszulesett, hogy az anyja nem kérdezi meg, hogy mi baja van, de nem akart az anyjának szemrehányást tenni emiatt. Igazából ez jellemezte az egész kapcsolatukat. Mintha olyan kínosan ügyeltek volna a kettőjük közötti kiegyensúlyozott viszony fenntartására, hogy közben csak a lényeg sikkadt el.

Szamirát akkor, négy évvel ezelőtt, nagyon megviselte annak a kisbabának az elvesztése. De a képről már soha nem ez jutott az eszébe. Hanem a két gyönyörű gyereke, akik valóban olyan különbözőek voltak egymástól, mint a tűz és a víz. És ahogyan a lakás hangulatát ez a festmény, úgy az ő életét a gyerekei határozták meg. Egészen mostanáig.

Ahogy ott ült a kanapén a félhomályban, hirtelen eszébe jutott, hogy mindjárt kezdődik a bölcsődei beszoktatás. Már csak másfél hónap van hátra, és az ő kisbabája már nem kisbaba többé. Teó nem vele fogja tölteni a napjait, saját élményei lesznek. Olyanok, amelyek csak az övéi. És ő ezekről semmit nem fog tudni. A kisfiúnak lesz egy saját élete. Így volt ez Lénával is, amikor hét és fél évvel ezelőtt ő is átlépte ugyanannak a bölcsődének a küszöbét, amelyikbe most Teó készült. Annak idején nem volt ilyen szomorú, mert tudta, hogy a lányának szüksége van a gyerektársaságra. Bármit is talált ki otthon, hogy elszórakoztassa Lénát, a kislány egyszerűen halálosan unta már az anyja társaságát. Mindennap játszóházba járt vele, mert ha kettesben voltak, hamar hisztériás rohamot kapott, és csak akkor nyugodott meg, amikor elindultak sétálni, vagy a játszótérre mentek.

Ráadásul Szamira a bölcsi révén ismerte meg Sárát, aki a másik legjobb barátnője volt. Sára négy évvel volt fiatalabb nála, és pszichológus volt. Akkoriban épp a gyakorlatát töltötte a bölcsiben. Azóta férjhez ment, és született három gyereke. A legkisebb, Bence épp Teóval volt egyidős. A két kisfiú egyszerre kezdi majd ugyanazt a bölcsit. Ez legalább némi megnyugvást jelentett Szamira számára.

Aztán eszébe jutott a közelgő munka is. Utoljára a lánya születése előtt dolgozott „igazi” munkahelyen. Akkoriban egy reklámügynökségnél volt account asszisztens. Gábor szerezte neki a munkát, még rögtön az egyetem után. Az volt a feladata, hogy az ügyfelekkel tartsa a kapcsolatot. Olyan volt, mint egy pincér: felvette a rendelést, csak az ügyfél nem rántott húst kért hasábburgonyával, hanem óriásplakátot vagy tévészpotot, ő pedig nem a konyhának továbbította a kedves megrendelő óhaját, hanem a kreatívosztálynak. Tiszta szívből gyűlölte ezt a munkát. Egyrészt azért, mert – Gáborral ellentétben – őt a reklámszakma egyáltalán nem vonzotta, másrészt azért, mert semmi hasznosat nem látott abban, amit csinált. Az ügyfelek olyanok voltak, mint minden pincér rémálma: mindig találtak valamit, amibe bele lehetett kötni a kapott produktummal kapcsolatban. De ezért soha nem a főszakácsot, azaz az art directort vették elő, hanem a pincért, vagyis őt. Az ügyfelek általában egy-egy nagyvállalat marketingosztályáról kerültek ki, és hamar megtanulta, hogy a marketingeseknél rosszabb az egész világon nincsen. A marketingesek ugyanis meg voltak győződve arról, hogy az általuk értékesíteni kívánt portéka van olyan fontos, mintha legalábbis a rák ellenszerét dobnák a piacra. De Szamira nem gondolt mást ezekről a termékekről, mint amik valójában voltak. Ő csak kekszeket, csokoládékat, túlárazott autókat és tetőablakokat látott maga előtt.

Ugyanakkor értette, hogy mindez miért izgalmas az olyan kreatívszakemberek számára, mint amilyen a férje is. Hiszen annyira sokfélét lehetett kapni mindenből, hogy szinte csak az ő munkájukon múlt, hogy a fogyasztó éppen melyiket választja. De biztosan nem az adott terméken. Így aztán az ügynökségnél eltöltött két év pont arra volt jó, hogy ráébredjen, mi az, amivel biztosan nem akar majd foglalkozni. Persze ezt ő már előre tudta. Csak azért vállalta el az állást, hogy legyen elég igazolt jogviszonya ahhoz, hogy az államtól kapjon juttatást, amikor otthon lesz a kisbabájával.

Már az egyetem másodévétől kezdve csak arra várt, hogy édesanya lehessen. De Gábor erről hallani sem akart addig, amíg mindketten le nem diplomáztak, és ki nem alakítottak egy viszonylag biztos egzisztenciális hátteret. Így aztán Szamira összeszorított foggal végigcsinálta az egyetemet, majd lehúzta azt a bizonyos két évet a reklámügynökségnél. Azóta pedig nem dolgozott semmilyen irodában. Egészen mostanáig.

Már a gondolatától is viszolygott, hogy egy tól-ig munkahelyen kell majd megint töltenie a hétköznapjait, és ismét kollégái lesznek. Egyedül az nyújtott számára némi vigaszt, hogy a Virág Judit Galériában mindenféle műkincs veszi majd körül, aminek legalább van köze a végzettségéhez.

Ugyanakkor éppen ez a körülmény aggasztotta a leginkább. Hiszen soha életében nem foglalkozott művészettörténettel, az egyetemi éveket leszámítva. A műkincs-kereskedelemhez pedig pláne nem volt semmi köze. Pontosan két hónapja volt hátra, hogy ezen valamelyest változtasson. De egyelőre annyira félt, hogy ez teljesen megbénította.

És akkor ott volt még Gábor születésnapja is. Hogy tudott Gábor januárban, a világ legszomorúbb hónapjában megszületni?, gondolta magában Szamira. És pont ma, amikor neki semmi, de semmi ötlete nem volt arra nézve, hogy mivel lepje meg a férjét. 2019. január 11. napja, hajnali fél egy van, és ő itt ül a kanapén, mint egy rakás szerencsétlenség, ajándék, jövőkép és mindenféle életcél nélkül.

Na jó, ezt így nem lehet! Néhány óra múlva felébred a szülinapos, és akkor valamivel elő kell majd rukkolnom!

De nem volt képes összeszedni a gondolatait, mert túl sok minden kavargott egyszerre a fejében. Előrehajolt, és a kezébe vette az előtte, a dohányzóasztalon heverő iPadet. Szerencsére fel volt töltve. Gyorsan beírta a jelkódot, és máris mindenki legjobb barátjához, a Google-höz fordult. A következő szavakat írta be a keresőbe: „ajándékötletek férfiaknak”, „születésnapi ajándék 38 éves férfiaknak”.

Szánalmas vagyok!, gondolta magában. De azért lázasan nézegette a különböző találatokat, amiket a kereső dobott fel, hátha rálel köztük valami megfelelőre. De nem járt szerencsével. Akkor eszébe jutott, hogy milyen jó lenne egy színházjegy kettőjüknek, hiszen olyan régen nem voltak már színházban! Már épp készült beírni, hogy Katona József Színház, amikor egyszer csak a tablet rezgett egyet a kezében, aztán kisvártatva középen felugrott az üzenet ikon, amire ő ösztönösen rákattintott.

A képen egy keskeny szájú, rajzolt szemöldökű, szőke hajú nő volt – kissé idősebbnek tűnt Gábornál –, aki anyaszült meztelenül, idétlen vigyorral és ízléstelenül erős sminkkel az arcán valami kacérnak szánt, de inkább egy szorulás elleni gyógyszerreklám plakátjáról ismerős pózban feszített. Még csak szép sem volt. Alatta a szöveg ez volt:

Boldog születésnapot, te állat! Kívánom, hogy jól teljen, de még jobban kívánlak Téged! Mikor ünneplünk?

A szöveg után egy sor randomnak tűnő emoji volt: nyúl, torta, szívecske, pezsgőspohár, csücsöri száj, szőke lány–barna fiú szívecske, táncoslány.

A nő először azt hitte, hogy véletlenül rákattintott valamelyik idióta fórumon egy Pornhub-linkre, de aztán igen gyorsan rájött, hogy ez bizony a férje iPadje, ami össze van szinkronizálva Gábor telefonjával, így az üzenetek erre az eszközre is automatikusan megérkeztek. Amikor felfogta, hogy mit lát, úgy dobta el a tabletet, mintha égette volna a tenyerét, és öklendezni kezdett. Legszívesebben ordított és toporzékolt volna, de aztán eszébe jutott Teó, aki a szomszéd szobában az igazak álmát aludta, és csupán röpke másfél órába telt azon az estén elaltatni őfelségét. Léna pedig holnap korán kel, mert iskolába megy. Még csak az kellett volna, hogy az éjszaka közepén arra ébredjen, hogy az anyja kiabál és sír! Mostanra ugyanis Szamira rázkódott a sírástól.

Mi a franc?, ordította magában. Hát vele is megtörténik az, ami szinte mindenkivel megtörtént már: megcsalják? Akkora zaj támadt a fejében, mint újév estéjén New Yorkban a Time Square-en. Ebből a zajból csak néhány értelmesebb gondolat rajzolódott ki: Mit csináljon? Ébressze fel azt a szarházit, és vonja kérdőre? Vajon Gábor szerelmes a keskeny szájú, rajzolt szemöldökű szőke cicába? Egyáltalán honnan ismerte, és mikor volt ideje neki szőke kurvákat kefélgetni, amikor neki még arra sem volt, hogy elmenjen pisilni? Most el fognak válni? Mi lesz a Soós Nóra-festménnyel? Egyáltalán miért pont a festmény sorsa érdekli őt most a legjobban, amikor két kiskorú gyereket neveltek együtt? Ha ennyire idióta, nem csoda, hogy megcsalják, nem igaz?

Felállt, és kiment a fürdőszobába, hogy megmossa az arcát. Belenézett a tükörbe. A kezével a füle mögé simította a majdnem derékig érő, hullámos, hosszú fekete haját. Világító smaragdzöld szeme olyan piros és puffadt volt a sírástól, mintha legalább három napja nem aludt volna, és csak valami ócska energiaital tartaná ébren. A bőre nem volt ráncos. Az arcán a vonások szabályosak voltak, és középen kapott helyet az apró, pisze orr. Az alakján nem látszott, hogy szült két gyereket. Ugyanolyan törékeny és karcsú volt, mint amikor Gábor húsz évvel korábban megismerte. A melle nem volt nagy, de nem is volt kicsi. Azon azért végbement némi változás a kétszer egyéves szoptatás következményeként. De ez sem volt vészes. Vannak olyan nők, akiknek eleve ilyen a mellük. A külvilág visszajelzései alapján tudta magáról, hogy a szebb nők közé tartozik. Még akkor is, ha ő ezt nem feltétlenül gondolta igaznak. Ebben a pillanatban semmiképp. Most csakis arra tudott gondolni, hogy minden probléma, amin ezen az éjszakán rágódott, teljesen eltörpült ahhoz képest, ami az előbb történt. Gábor megcsalta őt. És ezzel az életének az az egy szegmense, amiről eddig azt gondolta, hogy rendben volt, hirtelen apró darabokra hullott szét.