Virginie Grimaldi

HA AZ ÉLET CITROMMAL KÍNÁL…

Copyright © Librairie Arthème Fayard, 2020

A mű eredeti címe: Et que ne durent que les moments doux

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

Fordította: Fouilleul Joli

ISBN 978-963-324-994-9 (papír)

ISBN 978-963-324-993-2 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Apáti Ildikó

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Köszönet Nagy Líviának,

a Melletted a helyem Egyesület alelnökének

az orvosi szakszavak, szakkifejezések

megfelelő használatában nyújtott segítségéért.

Maëlnek

1

Élise

A lakás picike, de jó helyen van. Két lépésre ott a metró, három sarokra a rendőrség, öt percre a kórház. Csak a Montparnasse pályaudvar[1] van kicsit messze.

Kipakoltam az összes dobozt, kitakarítottam a mellékhelyiséget, elrendeztem a bútorokat, felragasztottam a nevet a postaládára, most pedig a konyhafelszerelést rakosgatom, és közben felidézem magamban az utolsó költözésünket.

Szombat volt, augusztus. Hőség, húgyszagú lift... az ajtajára egy hatalmas péniszt rajzoltak – jó kis fogadtatás. Thomas végig ezen vihogott, míg fölértünk a negyedikre, Charline pedig máris megbánta, hogy nem az apját választotta. Ő tizenkettő volt, az öccse nyolc.

Még a bútorok beállítása előtt kifestettem-tapétáztam a szobájukat. Vidám színekkel, hogy enyhítsem a válás okozta traumát. Thomas egy űrhajós tapétát választott, Charline pasztellkék falfesték mellett döntött. A barkácsáruház eladója figyelmeztetett, hogy a mérgező gázok miatt ajánlott a helyiségeket legalább 48 órán át szellőztetni, és lehetőleg ne is aludjunk bennük. Így esett, hogy a padlóra lerakott matracokon töltöttük az első két éjszakát, az új lakásunk nappalijában. A fiam a bal karomba bújt, a lányomat a jobb karommal öleltem. Ez a rögtönzött kempingezés legkedvesebb emlékeim egyike.

A tányérokat pakolgatom, amikor Thomas megjelenik az ajtóban. A fejét kis híján beleveri az ajtókeretbe.

– Anya, nem láttad a töltőmet?

– A hűtő tetején. Nem vagy éhes?

– Kicsit – vonja meg a vállát.

Kotorászom egy ideig a konyhaszekrényben, aztán előhúzok egy tábla étcsokoládét. Elmosolyodik.

Ez a mi kis esti rituálénk. Egyszerre érünk haza, Thomas a gimiből, én az irodából. A konyhában futunk össze, vágok két vastag szelet kenyeret, mindkettőre teszek egy-egy kocka csokoládét, aztán berakom őket a sütőbe, pontosan három percre, mivel épp ennyi idő alatt lesz belül folyékony, de kívül még szilárd állagú a csoki. Nem beszélgetünk közben feltétlen minden alkalommal, gyakran a telefonja képernyőjére van tapadva, mégis együtt vagyunk.

– Charline puszil – mondja, miközben a kenyerébe harap.

– Beszéltél vele?

– Csak chateltünk. Holnap felhív.

Ellenállok a kísértésnek, hogy letöröljem az orráról a barna foltot. Negyvenötös a lába, szakálla van, és nemrég szerezte meg a jogosítványát. Még megsértődne. Inkább odanyújtok neki egy szalvétát, erre elmosolyodik. Boldognak látom.

– Figyeled az időt? – kérdi.

Ránézek az órámra. Máris?

Visszatérek a konyhaszekrényhez, hogy befejezzem a tányérok elrakását.

– Anya, le fogod késni a vonatot.

– Dehogy, még van időm.

– Anya… minden rendben lesz. Ne aggódj!

Becsukom a szekrényt, még egyszer körbejárom a lakást, a lehető leglassabban, aztán fogom a táskám, mosolyt erőltetek az arcomra, megölelem az én nagyra nőtt fiamat, és kilépek élete első lakásából, amelybe a segítségemmel éppen beköltözött. Néhány óra múlva a kiüresedett sajátomban leszek, hatszázvalahány kilométerre innen.

[1] Párizs egyik legfontosabb, 1840-ben megnyílt pályaudvara. A nyugat- és délnyugat-franciaországi járatok indulnak innen.

2

Lili

Ma meg fogsz születni. Nem állok készen.

Csak egy rutinvizsgálatra jöttem.

Malois doktor úr mosolyogva fogadott. Levetkőztem, fölfeküdtem a vizsgálóágyra, beraktam a lábam a kengyelbe, aztán, ahogy minden alkalommal, szóáradatba fojtottam a zavarom. Mindig rákészülök. Előre kiválasztom a témát, amit majd bedobok pontosan abban a pillanatban, amikor az intim testrészemhez közelít, egy elég érdekeset ahhoz, hogy elterelje a figyelmemet, de nem annyira, hogy őt megzavarja a koncentrálásban. A mai kis akcióm tárgya a szeptember végi kánikula volt, most mit szól ehhez, doktor úr, mintha július lenne, nem igaz, elviselhetetlen, pláne ezzel a húsz kiló plusszal, ne is mondja, olyan érzésem van, mintha csak hónaljból állnék, minden bonyolultabb ilyen hőségben, ma tíz percbe telt, míg kikeltem az ágyból, akár egy hátára fordult teknősbéka, nem bírom én már ezt, jöjjön a hideg, még akkor is, ha előre félek a harisnya felhúzásától, de legalább nem járna minden mozdulat három liter izzadsággal, elég volt ebből, ez már nem is vénasszonyok nyara, ez egy igazi Jeanne Calment[2] nyara.

A humorom épp olyan zavarban volt, mint én magam.

Amikor az orvos feje felbukkant a combjaim közül, már egyáltalán nem mosolygott. Hallgatott, és én is visszanyeltem a kérdéseim. Lehúzta a csupa vér kesztyűt, ultrahangzselét nyomott a hasamra, felkapcsolta a monitort, és mielőtt a bőrömhöz érintette volna a vizsgálóeszközt, megsimogatta a fejem. Rögtön tudtam, hogy baj van.

Miközben a műtőbe tolnak, próbálom felidézni a koraszülöttekről szóló riportokat, amelyeket csak fél szemmel követtem. Mekkora esélye van a túlélésre egy hét hónapra született kisbabának? Milyen maradandó károsodást szenvedhet? Nincs bátorságom megkérdezni. A mennyezetet bámulom.

Kilenctagú stáb sürög körülöttünk. Apukád már úton van. Reménykedem, hogy előbb megérkezik, mint te.

A szülésznő részletesen elmondja, mi fog velünk történni, azzal a negédes hanglejtéssel, amellyel a rossz dolgokat szokták bejelenteni, hallgatom, de alig figyelek oda, a tekintetem az ajtóra tapad, reménykedem, hogy apukád lép be rajta mindjárt, az altatóorvos a hátamba szúr, vacog a fogam, előkészítik a terepet, nyelem a könnyeimet, nem szabad érezned a félelmemet, a tekintetem azon a rohadt ajtón csüng, keresztbe helyezik a karjaim, még elsuttogom, hogy minden rendben lesz, az ajtó kinyílik, megérkezik apád. És te is.

[2] Jeanne Calment (1875–1997) francia korrekorder. 122 év és 164 nap élettartamával a leghosszabb ideig élt embernek tartják.

Thomas

21:34

Drágám, itt anyu. Hazaértem. Ne felejtsd el estére becsukni a spalettákat, sose lehet tudni. Puszi. Anyu

22:56

Kösz a segítséget, anyu. Ne aggódj miattam, megleszek. Szeretlek.

22:57

Én még jobban szeretlek. Azért remélem, hogy becsuktad a spalettákat. Puszi. Anyu

3

Élise

Még soha nem tartott ilyen sokáig megtenni az utat, amely a házhoz vezet. Fölmerült bennem, hogy nem is megyek azonnal haza, húzom egy kicsit az időt, mielőtt szembesülök a megmásíthatatlannal, még ringatózom valamicskét az azelőttben, de le kell vinnem Édouard-t.

Édes fiam jó nagy űrt hagyott maga után. Meg a kutyáját.

Édouard tizennégy kilót nyom, ebből tizenhárom a bélrendszere. Olyan, mint egy macska: mindennap ajándékoz nekünk valamit. Csak épp nem madarat.

Minden eszközt bevetettem, hogy Thomas magával vigye: „Drágám, egy állatnak szüksége van a gazdájára, hat éve mindig veled van, nem hagyhatod így el, én egész nap az irodában vagyok, egyedül lesz itthon, hiányozni fog neked, nézd csak meg azokat a csupa szeretet kis gombszemeket, na, most komolyan, halálra fogja magát éheztetni bánatában, örökké nyomni fogja a lelkiismeretedet, hogy eltaszítottad magadtól, hogy megölted, mint valami szívtelen, rossz gazdi.” De nem hatotta meg. Édouard mostantól az én egyetlen társam.

A lépcsőn megyek fel. A lift túl gyors.

Édouard nincs az ajtó mögött, amikor kinyitom. Pedig ez a szokása egyébként, előző életében huzatfogó szivacspárna volt. Az előszoba üres, a szőnyeg tiszta. A konyhában néma csend. A nappaliban sincs senki. Kezdek megijedni, amikor hirtelen horkolásra leszek figyelmes. Lábujjhegyen közelítek Thomas szobája felé.

A falak még magukon viselik a kamaszkor biztos jeleit. Egy rockzenei koncert plakátja mellett néhány bekeretezett fotó, egy befejezetlen graffiti vázlata, pár magányos rajzszög. A fehér polcon büszkén trónolnak a porlepte érmek, fiam tornászkarrierjének utolsó tanúi. Az első gitárja a padlón hever. A nyitott szekrényben két kinőtt póló, egy szakadtra hordott farmer, néhány koszos zokni és egy pulóver, amit az első szerelmi bánata idején kötöttem neki, eská. Az ágy helyén űr. Az íróasztal helyén űr. A szívem helyén űr.

A fotel helyén Édouard.

Fél szemével engem vizslat, a másikkal a mennyezetet. Édouard négyéves volt, amikor befogadtuk. Thomas szülinapi ajándéka volt, másról hallani sem akart. Amikor megértettem, hogy ez nem egy múló szeszély nála, belementem, azzal a feltétellel, hogy ő fog róla gondoskodni. Édouard volt a legrondább kutya a menhelyen. Fehér szőr, némi sárgás melírral, szétálló antennafülek, dülöngélő fogazat és kancsal szemek. Thomas azonnal beleszeretett.

– Anya, ezt a kutyát nem vihetjük el, tök gáz lenne! – nyafogott Charline.

– Ezt a kutyát akarom – vágta rá Thomas.

A nővére megpróbálta rábeszélni egy szép labradorra, egy francia buldogra vagy egy cuki kis keverékre, de Thomas hajthatatlan volt, végül egyetlen mondattal minden ellenérvet meg is semmisített:

– A nagypapára emlékeztet.

Apám három hónappal azelőtt halt meg. Thomas imádta. A csillagászat és a természet volt a hobbija, gyakran elvitte a gyerekeket kirándulni, fákat, rovarokat, csillagképeket fölfedezni. A hetvennegyedik születésnapján halt meg, napra pontosan. Édouard-nak hívták.

Úgy látszik, bátorításnak vette a pillantásomat, mert talpra ugrik, és felém iramodik, körmei kopognak a parkettán, a nyelve lobog az ellenszélben, mint egy zászló. Védekezni sincs időm, elrugaszkodik, és belém mélyeszti a karmait.

– A francba, Édouard!

Üvöltök. Erre ő lapít. Amikor örökbe fogadtuk, a menhely önkéntese figyelmeztetett bennünket: Édouard-ral bizonyára rosszul bántak az előző gazdái. Nem bírja, ha felemeljük a hangunkat, és a legkisebb zaj is megijeszti, még az is, ami a saját testéből ered. Egyszer, amikor söprögettem, bepisilt félelmében. A szeretet hatására, amellyel körülvettük, idővel visszanyerte a bizalmát az emberekben, de a régi traumák valahol mélyen, örökre megmaradtak.

Lehajolok hozzá, és megsimogatom a feje búbját. A hátára fordul, és felkínálja a rózsaszín hasát is. A tappancsai közt csóvál a farka. A szoba kongó üressége hirtelen visszalök a jelenbe. Fölegyenesedem, és kimegyek a szobából, magára hagyom Édouard-t a szeretgetésigényével együtt.

4

Lili

Nem tudom, hol vagy.

Kiszakítottak a hasamból, az arcomhoz emeltek néhány rövid másodpercre, aztán elvittek.

A nagymamád (az én anyukám) kismilliószor elmesélte a mi első találkozásunkat. Azonnal rám ismert: az ő lánya voltam. Rögtön elöntötte a szeretet. Biztos voltam benne, hogy velünk is így lesz.

Én nem ismertem rád.

Megkönnyebbültem, amikor meghallottam, hogy felsírtál. Feltűnt, hogy van hajad, láttam valami buborékot a szádban, még megfordult a fejemben, hogy hosszú a mellkasod és erős a hangod. De nem találtam az összefüggést közted és a kisbaba között, aki az elmúlt hónapokban növesztette a hasamat és a szívemet.

Az intenzív osztály egyik szűk kórtermében vagyok. Apukád veled van. Egyedül érzem magam, hét hónap után először.

Nem így kellett volna történnie. Annyiszor lejátszottam a fejemben a jelenetet.

Pánikszerűen rettegek a szüléstől, amióta – olyan nyolcéves koromban – anyám szobájában találtam egy terheseknek szóló tájékoztató füzetet. Anya épp várandós volt az öcsémmel (Valentin nagybátyád). Az utolsó oldalon egy ijesztő fotó volt látható valamiről, ami erősen hasonlított egy kisbaba fejére, ahogy épp onnan jön kifele, ahol pisilünk. Kérdeztem róla a nagymamádat, de ő csak megsimogatta az arcom, mintha ezzel el lehetne hessegetni a témát. Ezt követően viszont a füzetke nyomtalanul eltűnt, amitől a képzeletem további horrorisztikus részletekkel színezte a látottakat, mielőtt azok mindörökre bevésődtek volna az emlékezetembe. Nagyon fiatalon eldöntöttem, hogy nekem nem lesz gyerekem, vagy ha mégis, akkor annak valaki más „ahol pisilünk”-jéből kell kijönnie, nem az enyémből. Aztán megismertem apádat… Odáig voltam érte, és elkezdtem nagyon vágyni egy olyan kis lény után, akiben van belőle valami. Ez felülkerekedett a félelmemen.

Egész várandósságom alatt a pozitív gondolkodást gyakoroltam, hogy a félelem ne térhessen vissza: ragyogó napsütés lesz, a fájások épp csak holmi csiklandozásnak tűnnek, a szülésznő tánclépésben libben körülöttem, apukád közben újra szerelmet vall nekem, nem lesz se túl meleg, se túl hideg, a rádióból a Radiohead egyik slágere szól, a legrosszabb esetben kétszer-háromszor nyomok a tolófájások hatására, a legjobb esetben elég lesz csak tüsszentenem, és te megérkezel, kifogástalan állapotban, rám helyeznek, a tekinteted az enyémbe fúródik, könnyek áztatják az arcomat, ami így is csodásan néz ki, apád megölel bennünket, és voilà, egy család vagyunk.

Nem így kellett volna történnie, ahogy történt.

Nem kellett volna megszületned, mielőtt kész nem vagy rá.

Nem kellett volna anyává válnom, mielőtt azzá nem lettem.

Thomas

9:08

Szia, drágám, itt anyu. Hogy telt a második éjszakád? Figyelj oda, hogy igyál eleget, nagyon meleg lesz ma. Puszi. Anyu.

10:43

Minden rendben? Anyu

11:34

Igen. Aludtam. Puszi, anyu!

11:35

Puszi, drágám. Ne felejts el inni! Anyu

11:36

Vizet, természetesen! Csók. Anyu

5

Élise

Ma van a lányom huszonharmadik születésnapja.

Pontban éjfélkor hívom, londoni idő szerint.

– Hi, anyuci!

– Boldog születésnapot, kincsem!

– Köszönöm! Nyertél, te vagy az első.

Tudom, hogy maga előtt látja az elégedett mosolyomat. Ez az én személyes kis versenyem: minden évben én akarom megnyitni ezt az ünnepnapot. Végül is ez az én születésnapom is. Huszonhárom éve, hogy anya lettem.

Harry, a boyfriendje, a háttérben gratulál:

– Ugyes volt, ányós, megint nyerrt!

– Ebben verhetetlen vagyok, jobb, ha feladod!

Charline még elújságolja, mi a helyzet odaát, a Csatorna túloldalán, én is mondok ezt-azt az utóbbi napok eseményeiből, megkérdezi, jól vagyok-e, persze hazudok, végül jó éjszakát kívánunk, aztán csend.

Csend, ami a fülembe üvölt.

Bekapcsolom a tévét, hogy ne halljam a gondolataimat. Az egyesen lövöldöznek. A kettesen szeretkeznek. A hármason együtt vacsorázik a család. Az ötösön vitaest van. A hatoson kikapcsolom a tévét.

Édouard a lábamnál alszik.

Jó lenne, ha jönne az álom, de az is elköltözött innen máshova. Úgyhogy végül hagyom, hogy rágjanak a sötét gondolatok. A nosztalgia-éjszaka kel életre.

Mindig féltem attól a pillanattól, amikor kirepülnek. Charline születésével valami megváltozott bennem. Azelőtt, mondhatni, barátságban voltam az idővel, onnan kezdve viszont neheztelni kezdtem rá, hogy túl gyorsan szalad. A terhességem alatt mindenki, aki már túl volt rajta, azt szajkózta, hogy „élvezd ki minden percét, olyan gyorsan eltelik!”. Udvariasan megköszöntem a jó tanácsot, de magamban elviselhetetlennek tartottam a sok lángészt. Aztán abban a pillanatban, amikor Charline először fölsírt, pontosan olyan lettem, mint ők. Az idő valahogy máshogy telik, amióta anya vagyok.

Az utóbbi huszonhárom évem a gyerekeimnek szenteltem. Nem áldozatot hoztam. Az anyaság értelmet adott az életemnek. Végre hasznomat látták. Végre fontos voltam valakiknek. Önző dolog, belátom. De nem én terveztem így: az anyaság helyrehozta bennem azt, amit a gyerekkor elrontott.

Etettem, és tisztába tettem, simogattam, ringattam, vigasztaltam, ápoltam, meghallgattam, megnyugtattam, védtem, kényeztettem, imádtam, csodáltam, megértettem, bátorítottam, kísértem, taníttattam őket. Láttam őket nőni, négykézláb, majd két lábon elindulni, aztán fejest ugrani a medencébe, egy kapcsolatba, a nagybetűs életbe. Tanúja voltam, amikor a kislány, aki nem mert az iskolai ünnepségen táncolni, egy bizottság előtt mutatta be a terveit. Megértem, hogy a kisbaba, aki elsírta magát, amint kicsit eltávolodtam tőle, Párizsba ment egyetemre. Velük éltem át a legnagyobb örömöket, a legszörnyűbb félelmeket, a legszebb élményeket. Nekem is fájt, amikor nekik fájt, letöröltem a könnyeiket, miközben nyeltem az enyémeket. Teljesen betöltötték a szívemet. Betöltötték a bennem lévő űrt.

Gyakran gondolkodtam azon, milyen lesz majd, amikor elköltöznek. És minden alkalommal ugyanaz a gyomorgörcs fogott el. Mindenféle közhellyel próbáltam enyhíteni: „ez az élet rendje”, „azért mennek el, mert elég érettek hozzá”, „nem magunknak szüljük a gyerekeinket”, de csak egyetlenegy tudott igazán megnyugtatni: „még van idő, még nem tartunk ott.”

Hát, most ott tartunk.

Huszonhárom év teljes munkaidő után, mostantól nyugdíjas anya vagyok.

6

Lili

Annyira pici vagy, s közben mekkora helyet elfoglalsz.

Tizenöt órája nézem, ahogy fekszel az inkubátorban, csövekkel és mindenféle huzalokkal körülvéve. Amint engedélyt kaptam rá, hogy tolószékben közlekedhessek, lejöttem hozzád. Azt mondják, hogy pihennem kellene, de azzal majd később törődöm, amikor a gyomrod, a tüdőd, a léted már nem fog gépektől függeni.

Te a földszinten vagy, az én szobám meg a harmadikon, apukád megígérte, hogy veled marad, azt mondja, neki elég volt az a kétórás szundítás, nekem viszont sokat kell aludni. Igaza van, a karom remeg, a fejem lüktet, de amire leginkább szükségem van, az az, hogy nyitva tartsam a szemem. Attól félek, ha becsukom, te örökre elalszol.

Mintha azzal, hogy levesszük rólad a szemünket, lehetőséget kapnál valami butaságot csinálni, mintha azzal, ha rajtad tartjuk a szemünket, meg tudnánk akadályozni, hogy meghalj. Mintha az élet csakis akkor hunyna ki, amikor senki sem látja.

Hogy gyorsabban teljen az idő, és hogy ne kelljen gondolkodni, írok. Neked. Apukád hozott egy sárga borítójú füzetet. Minden este feljegyzem benne a szavakat, amelyeket neked szánok, anélkül hogy tudnám, egyszer majd olvashatod-e őket.

Az ápolónőt, aki foglalkozik veled, Florence-nak hívják. Barna haja van, és bátorító mosolya, úgy beszél hozzád, mintha szeretne, úgyhogy én is szeretem őt. Egyetlenegy kérdést tettem föl neki: „Túl fogja élni?” Csak ez számít, életem. Hogy hónapokig fog tartani, évekig, hogy talpon kell majd töltenem minden éjszakát, hogy nem fogsz jól hallani, vagy hogy a látásod nem lesz az igazi, mindez teljesen lényegtelen, csak az számít, hogy élj! Annyi mindent elképzeltem már előre, terveim vannak a következő negyven évre, vagy ha elkezdek sportolni, akkor ötvenre, oké, lemondok a gitáróráidról vagy a lombos fák alatti esküvődről, lemondok, ha muszáj, arról is, hogy macskafüles sapkát húzzak a fejedre, meg az ágyból nézett rajzfilmekről is, de nem mondok le rólad.

Florence elmagyarázta, hogy légzési nehézségeid vannak a tüdőd éretlensége miatt. Hogy még nem vagy képes egyedül táplálkozni. Biztosított róla, hogy mindent megtesznek, hogy a helyzet a lehető legjobban alakuljon. Nekem ez nem elég. Azt akarom, hogy ígérje meg nekem, hogy élni fogsz. Hogy egy nap, bármilyen soká lesz is az, együtt hagyjuk el a kórházat, mint azok a boldog szülők, akik néha szembejönnek a folyosón. Azt akarom, hogy ígérje meg, hogy a kis bölcsődben fogsz aludni otthon, hogy felborítod a napjainkat, tönkreteszed az éjszakáinkat, hogy néhány év múlva mindez nem tragédia lesz, csak egy rossz emlék.

De ezt nem teheti. Itt nem adnak garanciát. Ez itt az újszülött-intenzívosztály, nem a Praktiker.

7

Élise

Alig vártam a hétfőt, életemben először. Még munkába menni is ezerszer jobb, mint otthon lenni. Korán érkezem, csak Nora és Olivier van bent. A számítógépem billentyűzetén egy kis csomag csücsül. A kolléganőm rám mosolyog.

– Gondoltam, jól fog esni egy kis szíverősítő.

Egy jókora szelet ossau-iraty[3] és egy kis üveg cseresznyelekvár. Először esik meg velem, hogy egy darab sajttól összeszorul a torkom.

– Akarsz mesélni? – kérdi Nora.

Megrázom a fejem, és a szememmel Olivier felé intek, aki bedugott fülhallgatóval gépel. Nora megérti, hogy a fiú előtt nem szeretném kiteregetni az életem, úgyhogy felém nyújt egy kést.

– Ennyire elkeseredettnek látszom?

– A sajthoz gondoltam – nevet föl.

Már nem tudom megvágni, mert közben megérkezik Madinier-né, a csoportvezetőnk. Gúnyos mosollyal néz rám.

– Nos, túl van rajta? A madárka kirepült a fészekből?

Nem válaszolok. De ez nem szegi kedvét.

– Csak nem gondolta, hogy ötven évig fog az anyja szoknyáján ülni? Nem magunknak csináljuk a gyerekeket, egyszerűen nem értem a nőknek ezt a mániáját, hogy rátelepszenek a gyerekeikre. Ez egy új kezdet, éljen vele! Fedezzen föl új dolgokat, hiszen még fiatal, az ördögbe is!

Húsz év alatt volt lehetőségem megismerni Madinier-nét. Mindenről van véleménye, amit képtelen magában tartani, pláne, ha senki sem kérdezi. Egyszerűen erősebb nála, és legyűri, mint egy görcsroham. A nőkről különösen szeret megvetően nyilatkozni. A lusta dögök szülési szabadságra mernek menni, ő bezzeg a szülés után egy héttel már újra munkába állt. Természetesen nem epidurállal szült, az a gyáváknak való. És ott vannak azok a cédák, akik miniszoknyát, dekoltázst vagy rúzst viselnek, esetleg egyszerre mind a hármat. Aztán nyervognak, mert letapizzák őket. Az első hetekben csak hallgattam, nem kockáztathattam meg, hogy elveszítsem ezt az állást, de minden reggel összeszorult gyomorral mentem dolgozni. Végül nem bírtam sokáig a hallgatást, és megpróbáltam felvilágosítani, hogy egy kicsit el van tévedve. Aztán gyorsan fölfogtam azt is, hogy teljességgel fölösleges. Csak olaj a tűzre.

Így aztán, mint a többiek, én is némán hallgatom, ahogy ontja az epés megjegyzéseit, persze nem figyelek oda, épp csak annyira érzékelem, mint valami idegesítő háttérzenét, ami úgysem áll le az utolsó taktusig. Végül is nyilván könnyebb mások életében vájkálni, mint a sajátjával foglalkozni.

Rám se néz, úgy folytatja a monológot:

– Ha egyedül érzi magát, szerezzen be egy csincsillát! Vagy egy férfit, hát nem? Miért nem keres magának valakit?

Olivier kiveszi a füléből a fejhallgatót, és szélesen elvigyorodik. Madinier-né az arcomba bámul. Választ vár. Bizonytalanul makogom:

– Mert… ööö… nem is tudom…

Nora siet a segítségemre, egy frissen érkezett számlát mutat neki. Rávetem magam a sajtra.

Már a kérgénél tartok, amikor a kolléganőm mellém kuporodik. A két másik a helyzetem elemzése helyett végre a munkájába merül.

– Afrikai táncra kellene járnod – súgja.

– Tessék?

– Tudom, hogy Madinier nem egy agytröszt, de ebben igaza van. Nincs vége az életednek azzal, hogy a gyerekeid elköltöztek. Eddig mindig rohantál haza a munkából, mert otthon volt a fiad, most van időd másra, magadra. Ha bezárkózol, tényleg depressziós leszel. Nincs semmi, amit szívesen csinálnál?

Egy pillanatig gondolkodom.

– Eszembe se jutott ilyesmi… Szeretnék rajzolni, talán, vagy zongorázni.

– A fenébe, Élise, még ötvenéves sem vagy! Agyagozni nem akarsz?!

– Jé, tényleg! Miért is ne?

Könyörgőn a plafonra néz.

– Kikészítesz! Kedden este gyere el velem afrikai táncra, biztos vagyok benne, hogy tetszeni fog.

– Kedves tőled, Nora, de te huszonhét éves vagy. Nyilván nem vagyunk egyforma kondiban.

– Kit érdekel?! Mindenki a saját tempójában halad, a lényeg, hogy élvezd. Különben is, járnak mindenféle korúak, nem te leszel az egyetlen öreg.

Elneveti magát, ahogy észbe kap, hogy mit is mondott. Nora három éve került a csapatba, a jókedvével egyetemben. Nézem, ahogy nevet, és eszembe jut az üres lakásom, elképzelem, ahogy izzadok a dobok ritmusára, és eszembe jut az üres lakásom, hallom, ahogy az ízületeim jajgatnak, és eszembe jut az üres lakásom, végül bejelentem Norának, hogy rendben, miért is ne, ott leszek kedden este.

[3] Baszk hagyományok alapján készített karakteres juhsajt, melyhez jól illik a feketecseresznye-lekvár.

8

Lili

Az éjszakák a legrosszabbak. Pláne, hogy azelőtt sem szerettem őket.

Háromóránként ébreszt az óra, hogy fölkeljek lefejni a tejem. Nem voltam biztos benne, hogy szoptatni foglak. Azt gondoltam, hogy majd meglátjuk, megpróbálom, de minden kényszer nélkül.

Még csak alig pár millit sikerül kisajtolnom, de sokat jelent, hogy tudom, ebből erőt merítesz. És ez segít nekem, hogy megbocsássak a testemnek, amiért nem tudott vigyázni rád.

Hajnali négykor csörgött a vekker. A szomszéd kórteremben rázendített a baba. Irigyeltem az anyját. Hányszor, de hányszor hallottam: „Most pihenjetek, mert aztán sokáig nem fogtok aludni!” Bármit megadnék, hogy ne hagyj aludni.

Megnyomtam a gombot, amivel meg lehet emelni az ágyam háttámláját, de nagyon fájt az is, úgy éreztem, hogy mindjárt szétreped a vágás a hasamon. Próbáltam mindenhogy fölülni: az ágy rácsaiba kapaszkodva, a lábaimat felhúzva, az oldalamra fordulva. Öt perc elteltével sajnos be kellett látnom: egyedül nem fog sikerülni. Mint minden éjjel, apukád most is itt aludt egy kis pótágyon. Szólítottam suttogva, duruzsolva, kántálva, egyik se jött be. Felmordult, kőműves-dekoltázsú hátsója helyett álomittas arcát fordította felém, és visszaaludt. Hangosabban szóltam, erre fújt egy nagyot. Hozzávágtam a távirányítót.

– Bazmeg, Lili, megőrültél?

– Sajnálom, de nem megy egyedül.

– És nem tudnád hívni a nővért? Van erre egy csengő, csak szólok.

– Bocs. Azt gondoltam, hogy ezt igazán megteheti a gyerekem apja is.

Sóhajtva fölkelt.

– Ne haragudj, szörnyen fáradt vagyok. Add a kezed, segítek.

Ellöktem magamtól, és kirobbantam:

– Fáradt vagy? Komolyan? Mitől vagy fáradt, te szegény? Attól, hogy három hónapon keresztül hánytál? Hogy felnyitották a hasadat, mint egy csomagot? Hogy egy liter vért vesztettél? Hogy kis üvegcsékbe fejed a melled? Hogy könyörögnöd kell, hogy kimehess pisilni? Hogy nem tudsz aludni, annyira rettegsz? Kérlek, áruld el, bakker, mitől vagy olyan fáradt, drágám, hadd segítsek kipihenni magad!

Megnyomtam a csengőt. Ő meg csendben visszafeküdt.

A nővér segített fölkelni és fölhelyezni a mellszívót. Próbáltam minden gondolatot kihajtani a fejemből, miközben a tejet gyűjtöttem. De hiába.

Remegtem a dühtől. A harag egyébként nagyon hasznos tud lenni, elfedi a bánatot és a szorongást, elrejti a szégyent meg az önmarcangolást. Amolyan dzsókerérzelem, elfoglalja az összes többi helyét, és segít, hogy jobban elviseljük saját magunkat, miközben tökéletes zsarnokká tesz. Ismerem a jelenséget, már volt hozzá szerencsém. Évekkel ezelőtt, amikor életem legnagyobb megpróbáltatásán mentem keresztül, járulékos veszteségként elüldöztem magamtól szinte az összes barátomat.

Fogalmam sincs, miért váltott ki apád viselkedése ekkora indulatot belőlem. Talán, mert olyan nyugodt. Én örülök, de közben rettegek. Ő örül, „de” nélkül. Csodálja a pici orrocskádat, és nem fókuszál közben a tubusra, ami rajta van, meg van hatódva tőled, és el tud vonatkoztatni a kábelektől, amelyek összekötnek az élettel, úgy fogadja a dolgokat, ahogy jönnek, nem úgy, ahogy jöhettek volna. Talán, mert bármikor hazamehet, ha úgy kívánja. És talán, mert mindenki fantasztikusnak találja, hogy nem teszi. Vagy egyszerűen csak azért, mert ő volt kéznél. A legkönnyebb arra támadni, akit szeretünk.

Igazságtalan voltam.

Hagytam elvonulni a hurrikánt, aztán így szóltam:

– Sajnálom.

Nem válaszolt. Csak a hátsóját mutatta felém.

Végeztem a fejéssel, újra hívtam a nővért, hogy hűtőbe tegye az üveget, aztán lefeküdtem. Épp álomba merültem volna, amikor apukád hangja visszarántott:

– Attól, hogy te hangot adsz neki, még nem aggódsz jobban.

Charline

16:45

Hahó, drágám, itt anyu! Láttam, hogy buszbaleset volt Londonban, adj életjelet! Puszi. Anyu

17:23

Hahó, itt Charline, odafentről írok. Éreztem, hogy biciklivel kellett volna ma mennem.

17:24

Ha-ha-ha! Egy humorista veszett el benned. Ha biciklivel jársz, ne felejtsd el a sisakot! Puszi. Anyu

9

Élise

Amióta felhagyott a huzatfogó szivacspárna üzemmóddal, Édouard az új karrierjének szenteli magát: hódként üzemel. Nekiesett a dohányzóasztalnak, az előszobai komód lábának és a konyhaszekrénynek. Csodálkozom, hogy nem szarik faforgácsot. Az állatorvos szerint is depressziós.

– Elment a gazdája, ezt ő elhagyásként éli meg. Felírok valamit, de önmagában hatástalan lesz. Segítenie kell neki kimászni a gödörből. Játsszon vele, beszéljen hozzá, éreztesse vele, hogy fontos magának!

Útközben hazafele rá-ránézek a visszapillantó tükörben. A hátsó ülésen fekszik a mellső mancsára hajtott fejjel, és bánatosan mered a semmibe.

Fogalmam sincs, mit kezdjek ezzel a kutyával. Épp eléggé lefoglal a saját lelkiállapotom, nem hiányzik, hogy még az övével is bajlódnom kelljen. Leparkolok a ház előtt, és előveszem a telefont. Thomas a harmadik csörgésre fölveszi.

– Szia, anyu!

– Szia, drágám! Hogy vagy?

– Minden oké. Sürgős, vagy visszahívhatlak kicsit később?

Már nyitnám a számat, hogy válaszoljak, de Édouard hirtelen mögöttem terem, én meg majd kiugrok ijedtemben a kocsiból. A kutya feje néhány centire van az enyémtől, a füle remeg, a farka metronómra jár. Meghallotta a gazdája hangját.

– Semmi sürgős, csak meg akartam kérdezni, mi újság.

– Oké, puszi!

– Puszi, drá…

Letette.

Percekbe telik, míg ráveszem Édouard-t, hogy kiszálljon a kocsiból. Elvonszolja magát a kapuig, aztán úgy vág neki a lépcsőknek, mint egy halálraítélt. Különösebb meggyőződés nélkül bátorítom, nem is érek el vele semmit.

Megérkezünk, elegem van. Bezárom magunk mögött az ajtót, elrakom a cipőmet, és vágtatok a vécére. Édouard leül velem szemben, és a jobb szemével fixíroz. Morogva vágom be az ajtót. A fenti lakásban dübörögve futkároznak a gyerekek. Az anyjuk kiabál, hogy nyugodjanak le.

Amikor kijövök, a kutya már nincs ott. A konyhában sincs. Thomas szobájában sincs. Az enyémben sem. A nappaliban találok rá. Az uraság kényelmesen elhelyezkedett a kanapén. Észrevesz, gyorsan elfordítja a fejét, és a falat bámulja.

– Édouard, gyere le onnan!

Semmi reakció.

– Gyerünk, tudod jól, hogy ezt nem szabad!

Meg se mozdul. A feje szinte 180 fokban hátratekerve, a füle lesunyva, és kimeresztett szemmel egyetlen pontot bámul a falon. Ez az agytröszt tényleg azt hiszi, hogy ha nem néz rám, én sem látom őt.

Nem bírom megállni, hogy el ne nevessem magam. Azonnal mozgásba lendül a farka – semmi más, egyedül az mozog, gyorsan, de kis ívben, mintha próbálna uralkodni rajta. Önkéntelenül elkiáltom magam a fiam szobája felé:

– Thomas, gyere, nézd csak a kutyádat!

Nyilván a csend felel egyedül. Folyton elfelejtem, hogy már nincs itt. És minden alkalommal ugyanakkora a pofon.

10

Lili

Ma reggel fölkerültél az újszülöttosztályra, a negyedik emeletre. Nincs már szükséged inkubátorra, elég a melegítőasztal. Ezt mindenki biztatónak találja.

Az osztály három részre van osztva: kék, rózsaszín és zöld. Te a másodikban vagy.

Saját bokszod van, üvegajtós. A redőnyök lehúzva, hogy ne zavarjon az erős fény. A bölcsőd körül gépek, egy kék fotel, egy szék, egy asztal, fiókok a dolgaidnak és az ápolásodhoz szükséges eszközöknek, a falon pedig egy fehér tábla, amelyre rajzolhatunk, írhatunk, vagy kitehetünk fényképeket, hogy kicsit személyesebb legyen az első szobád. Ide már bármikor jöhetünk, amikor csak akarunk, éjjel, nappal, és addig maradhatunk, amíg szeretnénk. „Érezzék magukat otthon” – mondták.

Nem mertelek a karomba venni. Próbáltak finoman rábeszélni: hogy jót tenne neked, hogy a szülővel való bőrkontaktus hatása egészen hihetetlen. Azt feleltem, félek, hogy megfázol, hogy nem akarlak megzavarni, amikor olyan szépen alszol. De az igazság az, hogy nem téged féltettelek.

Tudtam jól, hogy ha egyszer magamon érezlek, akkor nekem annyi lesz.

Ma reggel megadtam magam.

Leültem a kék karosszékbe, levettem a pólómat meg a melltartómat, és úgy vártam, hogy rám tegyenek. Az ápolónővért Estelle-nek hívják. Olyan gyengédség árad belőle, amely nem tanulható. Nem beszél, inkább énekel. Segített elhelyezni téged, nehogy egy zsinórt kihúzzak valahonnan. Féltem, azzal a fajta félelemmel, amilyet a nagy találkozások előtt szoktunk érezni.

Csak egy pelenka volt rajtad. Azonnal megtaláltad a helyedet, összegömbölyödve a hasamon, fejedet a mellemre helyezve. Nem láttam a tubust, nem éreztem a csöveket. Nem hallottam a gépek csipogását.

Tudtam én, hogy nekem annyi lesz.

Remegett a lábam, fönt pedig, a mellkasbordák alatt, ott, ahol az a szívnek nevezett dolog van, valami felrobbant.

Fogalmam sincs, életben maradsz-e, kis csillagom, de vállalom a kockázatot. És ha rosszra fordulnak a dolgok, ha utolér a legrosszabb is, legalább éreztem a kis hasadat az enyémen emelkedni, a kezecskédet a bőrömön matatni, legalább érinthettem az ujjbegyemmel ezt a mindennél erősebb, feltétel nélküli érzést, legalább anyává lehettem.

Ránéztem az órára.

Szeptember 18., kedd, 9 óra 43 perc.

Ebben a pillanatban ismertem rád.