LAKATOS LEVENTE

TÉBOLYODOTT

A Nem szabadott volna… sorozat 2. kötete

Copyright © 2024, Lakatos Levente

Copyright © 2024, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Borító © Lakatos Levente, Müller Péter

Borítófotó © Alena Gan / Shutterstock

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Csapody Kinga

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-12-4

1

MIA

– Lezárták az utat – közli unott hangon a taxisofőr, ezzel jelezve, hogy nincs lehetőségünk továbbhajtani.

Mintha nem hinnék neki, a két első ülés között kipillantok a szélvédőn. Egy megkülönböztető jelzését villogtató rendőrautó áll keresztbe a sarkon, a járműforgalmat már a Bölcsességotthon körüli egyirányú utcák hálójába sem engedik be. Kiszállok, fejemre húzom az átmeneti kabátom kapucniját, átfonom a felsőtestemen a szállodába összekészített holmijaimmal telepakolt sporttáskám vállpántját, és zsebre vágott kézzel, gyalogosan, a járda helyett a lezárt utca közepén haladok tovább.

A környező épületek falait kék-piros fények színezik. Lépésről lépésre válik egyre erőteljesebbé a mentés masszává sűrűsödő zsivaja, a szavak kivehetetlenek, ám gyászos terhe terebélyesedik. Elég sokat környékezett a halál ahhoz, hogy tudjam, a tragédiák vagy gyorsan és hangosan, vagy csendesen, lomhán hömpölyögve zajlanak. A Bölcsességotthonban történtek egyértelműen a második kategóriába sorolódnak: a tűz hangtalanul zabál, még csak nem is csámcsog, legfeljebb néha-néha diszkréten böffent egyet.

Elhalad mellettem egy járókelő, telefonon beszél, azt ecseteli, hogy a lángoló épület olyan, mintha a pokol tört volna fel az alagsorból. Nehezen megállapítható, hogy a katasztrófaturistákra jellemző hüledezéstől, vagy a káröröm lenyomataként, de lelkesnek hallatszik. Felfordul tőle a gyomrom.

Boszorkányégetés – ezzel a jelzővel illetik az internetes felületek rosszmájú kommentelői a ma este eseményeit. Elszomorító, hogy csak elvétve találni olyan hozzászólót, aki sajnálatát fejezné ki a tragédia miatt. De miért vagyok meglepve? Egyrészt olyan országban élünk, ahol a kedves szavaikat oly’ nehezen adják az emberek, akár a fogukat. Másrészt az internet népe már tizenhárom éve, a családi drámám idején is kifejezetten véresszájúnak bizonyult. Válogatottan gúnyos megjegyzésekkel fogalmazták meg az elégedettségüket, miszerint apám kiérdemelte a halált. Nem ismerték, felruházták hát a gyűlölködésüket tápláló tulajdonságokkal: biztosan erőszakos és túlságosan nagyravágyó ember volt, aki eladta a lelkét az ördögnek. A fröcsögésből aztán a legkülönfélébb összeesküvés-elméletek születtek. Emellett bőséggel akadtak, akik azt fájlalták, hogy nem irtották ki egy füst alatt az egész burzsuj családunkat. Mi mást lehetne tenni hasonlóan méltatlan helyzetben, mint csendben, méltósággal tűrni? Hiszem viszont, hogy az első sorban csaholó, saját esendőségükről előszeretettel megfeledkező emberek nem a társadalom eltorzulását bizonyítják, egyszerűen arról van szó, hogy a jó érzésűek az őket is megnyaldosó gyűlölethullámtól óvakodva húzódnak háttérbe. Amúgy meg ki a fene akarja az ellentétes véleményével magára irányítani a fennhangon ítélkezők haragját? De vajon a kárörvendők akkor is örömtáncot járnának, ha velük, esetleg a hozzájuk közel állókkal történne hasonló szerencsétlenség? Az persze egészen más tészta…

Megrezzen a zsebemben a telefonom, de nem foglalkozom vele. Ágota folyamatosan üzenget, egyrészt beszámol arról, hogy kiket sikerült a lányok közül elérnie, másrészt továbbítja a fejleményeket taglaló cikkek linkjeit. Egy ideje már nem olvasom, miket ír, nem hagyhatom, hogy átragadjon rám a pánikhangulata, koncentráltnak kell maradnom, szükségem lehet még ma este a józan ítélőképességemre. Felesleges is lenne az eddiginél tovább terhelnem az agyamat a szenzációhajhász médiával, pedig a taxiban még egy élő bejelentkezést is megnéztem, egyelőre azonban hiányosak a beszámolók, a riporterek félinformációkból próbálják elmesélni a történetet. A legvalószínűbb, hogy a Hajnali hóhér kiszabadítása apropóján összeverődött esti tüntetés harapózott el. Ez az eredménye annak, ha a rendőrség nem mutat különösebb hajlandóságot a felajzott tömeg visszaszorítására.

Az eddig elhangzott feltételezésekből a számomra legmegterhelőbb, hogy a lakók menekülését az egyik tűzvédelmi kijárat eltorlaszolása hátráltathatta. Ha ez fedi az valóságot, az egészen biztosan az én lelkemen szárad. Hiszen amikor az operatív gyűlésen Ágotával összeugrottunk, éppen a tüntetők elkerülése érdekében, a főbejárat helyett az egyik oldalsó, tűzvédelmileg fontos ajtót használtam kijáratként. Megláttak, és ezek után abban sem vagyok biztos, hogy nem a lelepleződésem pattintotta ki a gyújtogatás első gondolatszikráját.

Egymásra licitálnak a fejemben a súlyosabbnál súlyosabb gondolatok.

A világunk kétarcú, a jó és a rossz határa folyton elmosódik. Az érzéseinket és a döntéseinket egyaránt a körülmények alakítják. Úgy fest, amikor a legerősebben kellene kapaszkodnom a bizonyosságaimba, azok akkor folynak ki az ujjaim közül. A Bölcsességotthon kigyulladása egyértelműen borzalmas. Hiába átkoztam el többször a Szofia lányait, sőt kívántam magam is, hogy bárcsak porig égne az egész kóceráj, valójában soha nem vágytam ekkora pusztításra. A falak között élő lányok a sorstársaim, tele vagyunk közös élményekkel, emlékekkel. Ők a családom. Minden családban akadnak mélypontok, alakulnak ki repedések, ezek ellenére össze kell tartanunk, hiszen csak egymásra számíthatunk. Más megvilágításból viszont ez a tűz akár véget vethet a személyes szenvedéseimnek. Ha Mária anyánk első emeleti irodája kiég, az engem kompromittáló videófelvétel is megsemmisülhet. Ám a felszabadulásomnak komolyabb sérülés vagy haláleset nélkül kellene lezajlania. Legfeljebb én pusztuljak bele.

Lehet, hogy én vagyok a halál fekete szárnyú angyala?

Két újabb beszédes járókelő halad el mellettem. Fiatalok. Szinte viháncolnak jókedvükben. Azzal viccelődnek, hogy majd később visszajönnek parázson járni.

Megállok.

Ökölbe szorul a kezem.

Nyugalom, Mia! A lehető leghiggadtabbnak kell maradnod!

Muszáj kizárnom a külső zajokat. Akár szó szerint. A fülemben maradt az élő közvetítés megnézésekor használt vezeték nélküli fülhallgatóm egyik fele. Most a párját is behelyezem, majd a telefonon elindítom a „Faszkivan” névre keresztelt lejátszási listámat. Tombolós rockszámokat gyűjtöttem bele, általában segítenek levezetni a feszültséget. Annyit halkítok a készüléken, hogy a zenén túl a külvilágot is érzékeljem valamelyest.

A lejátszási lista elnevezése halmozottan illeszkedik a napomhoz. Samunak is köszönhetően eszeveszett hullámvasúton ülök. Romantikus ábránd, hogy a két, összekapaszkodó szerencsétlen közösen legyőzheti az akadályokat. Sőt, ma bebizonyosodott, hogy a kapcsolatunk eredendően átkozott, kifejezetten roncsoljuk egymás életét. Az univerzum, vagy hívjuk bárminek, kézzel-lábbal tiltakozik a párosunk ellen. És azt hiszem, ezt most már Samu is megértette. Az elragadtatott és nyilvánvalóan túlságosan korai vallomása ellenére egy üzenet nem sok, annyit sem kaptam tőle azóta, hogy faképnél hagytam, de talán ez a legideálisabb fejlemény. Ahogy a zaklatottságom csillapodni fog, biztosan felsajdul majd a hiánya, mert amennyire őrült, annyira impulzív volt a vele töltött idő, de súlyosabb fájdalmakat is túléltem már. Bár jelenleg azt sem bánnám, ha beledöglenék Kalapos Sámuel hiányába, csak történjen meg minél hamarabb.

Mia, nem eshetsz szét!

Az utca elkanyarodik, és ezzel feltárul előttem a lángoló Bölcsességotthon. Földbe gyökerezik tőle a lábam. Már a sajtóban publikált fotókon és videókon is vérfagyasztó látvány volt, de élőben kifejezetten húsba maró.

Eddig sikerült magamat kontrollálni, ám ezennel eltépte láncait a kétségbeesés. Ahogy a lángok találtak kapaszkodót a gyúlékony anyagokban, úgy emészti fékezhetetlenül az önvád az elmémet.

Mindezért én vagyok a hibás?

A korai felvételekről nyilvánvalóan látszott, hogy a négyemeletes épület első szintjén csaptak fel a lángok. Nem vagyok szakértő, de az tűnik logikusnak, hogy egy alsóbb emeleten keletkezett tűz azért vészterhesebb, mert az utat eltorlaszolva megnehezítheti a menekülést. Ha igazam van, a második emelettől fölfelé csapdába estek az otthon lakói – nagyjából mindenki, hiszen az elsőn a tárgyalókat és az egyéb közös helyiségeket alakítottuk ki, a szobák a másodiktól kezdődnek.

A lángoló épületet szuggerálva, határozottan lépek előre. Mintha természetfeletti erővel rendelkezve képes lennék megfékezni a lángokat. Elhaladok egy tévéstáb mellett, a riporter éppen beszámolót tart a ledlámpával felszerelt kamerába. Oly’ hangosan magyaráz, hogy az a zenémen is átszűrődik. A riporterek sajátságos, szenzációhajhász hanghordozásával éppen azt ecseteli, hogy egyelőre nincs információ a kimentett lakók számáról.

Ezek szerint tájékozottabb vagyok. Ameddig követtem Ágota üzeneteit, huszonegy embernek sikerült épségben kimenekülnie, köztük az operatív tanács tagjai közül Elizának és Johannának. Ám mivel az otthont negyvenhatan lakják, Ágotát és Alizt nem számoltam, ez még mindig kevesebb, mint a létszám fele. Aggasztóan rossz arány.

Tulajdonképpen minek jöttem ide? Bámészkodni, mint a szomszédos házak ablakokon kikönyöklő lakói? Vagy megbabonázva bámulni a lángokat, akár a környéken kóválygók? Mert a mentés tekintetében tökéletesen haszontalan vagyok. Legfeljebb a kijutottakban tudom tartani a lelket. Már ha odaengednek hozzájuk.

A Bölcsességotthon környékének lezárását dupla kordonozással oldották meg. Az elsővel – ami az épületnek is helyet adó köztérbe torkolló összes utcát lezárja – az érdeklődőket tartják biztos távolságban. Már ekkora távolságból is érzek valamennyit a lángok árasztotta hőségből az arcbőrömön. A második kordonsor a Bölcsességotthonhoz lényegesen közelebb esik, és annak dacára is magasabb, hogy valójában jelzésértékű: a ház felőli oldalán csak az éppen mentést aktívan végző tűzoltók tartózkodhatnak, még a sérülteket ellátó mentőautók is mögötte parkolnak. A távolság ellenére kiszúrom, ahogy egy-két lányt a nyitott autóknál látnak el. Ott lehet rám szükség.

Az első lezárás tövében kisebb tömeg torlódott fel, egyrészt a bámészkodókból, másrészt a felvételeket készítő médiamunkásokból. A kordonnak egy olyan szélső pontjához tartok, ahonnan az előnytelen kilátás miatt képtelenség követni az eseményeket, így ott jelenleg senki nem ácsorog. A szemem sarkából felmérem, hogy két rendőr felügyeli a torlaszt, remélem, ezt a kevésbé frekventált részét nem figyelik árgus szemmel. Azt tervezem, hogy szó nélkül elhúzom az akadályt, esetleg mászva, de átszököm rajta.

Naiv ötletnek bizonyult.

A tenyerem már a fémhez ér, amikor a nagyjából másfél méterre tartózkodó egyenruhás zsaru kiszúr, a fülhallgatón keresztül is hallom, ahogy erélyesen rám kiált:

– Nem mehet tovább, kisasszony! Mit gondol, miért van itt ez a kordon?

– A rendhez tartozom – válaszolom, és kiemelem a zsebemből a telefonomat, majd miután leállítom a zenét, megmutatom a képernyőn a beléptetéshez használatos digitális kártyát.

– Sajnos akkor sem engedhetem át.

A kezdődő cirkuszra többen odafordulnak. A kapucninak és az esti gyér fényeknek hála kevés látszik az arcomból, ennek ellenére nem kívánom hosszasan magamon tartani a figyelmet, szinte suttogva közlöm a fickóval:

– Vezető tisztségem van. Oda kell jutnom a kimenekült lányokhoz. Szükségük van rám.

Látom a pasason az elbizonytalanodást, végül mégis kitart az ukáznál.

– Nem engedhetem át. A saját biztonsága érdekében.

A tőlem telhető legkedvesebben elmosolyodom.

– Elhiszi nekem, ha azt mondom, tudok magamra vigyázni?

– Tudja, hány olyan ember mondta ezt az emberiség történetében, akik pár pillanattal később már halottak is voltak? – kajánkodik, ám komoly ábrázattal teszi. – Főleg hölgyek.

A végére odaszúrt kis kedvességtől ismét ökölbe szorul a kezem, csoda, hogy nem hajlik el benne a telefon.

Mérlegelek. Tegyek magasról az utasításra, és egyszerűen törjek át a korláton? Átugorhatnék, majd szaladni kezdhetnék, de a táskám lassítana, még akár pofára is eshetek. Ráadásul legkésőbb a mentőknél utolérnének, és nem venné jól ki magát, hogy egy testemre erősített pisztolyt találnának nálam. Habár rendelkezem engedéllyel, a hajcihőt nem kerülhetném el. Egy másik lehetőség, hogy előkotrom magamból a legbájosabb stílusomat, és megpróbálok a rendőr lelkére beszélni, még talán működne is, viszont túlságosan sok időt venne igénybe, közben magamra vonnám a lebzselők figyelmét. A legéletszerűbb opció a felettesét hívatnom, döntsön ő a beengedésemről. Ám még mielőtt bármit mondhatnék, oldalról hozzám lép valaki.

– Mia, de jó, hogy itt vagy! Be tudsz engem is vinni?

Csupán a hangja alapján is azonnal felismerem Vadász Pétert. Döbbenten fordulok felé.

Még van képe?!

– Már csak te hiányoztál – epéskedem.

Távolságtartóan bámulok rá. Látom az arcán, ahogy alaposan megválogatja a reakciójához a szavait. Nem lep meg az óvatoskodása. Azután, hogy napközben kiszabadítottuk a karmai közül Alizt, és tudom, milyen kínzókamrát alakított ki a háza padlásán, most a rendőrhöz kellene fordulnom. Itt az igazi Hajnali hóhér! Miatta gyújtották fel a bölcsességotthont, ő a felelős a halálos áldozatokért, nem én.

– Nem én vagyok… Nem én tettem. – Hebeg-habog. – Félreértetted a helyzetet.

Míg délután egészen biztos voltam abban, hogy ő a gyilkos, az öccse csak elvitte helyette a balhét, most megingok. Vagy tökélyre fejlesztette a hazudozást, vagy igazat mond. Mert, a pokolba is, őszintének tűnik.

– De bármit is hiszel rólam, most ugyanabban a cipőben járunk – folytatja. – Neked a nővéreid, nekem a fivérem volt az épületben, amikor kigyulladt. Neked ők fontosak, nekem Zoli. És fogalmam sincs, mi lehet vele. Hallottál róla esetleg valamit?

– Nem – bököm ki némi hezitálást követően, Ágota róla semmit sem írt.

Habár kezdettől fogva azt feltételezem, hogy a Hajnali hóhér miatt gyújtották fel az épületet, eszembe sem jutott, hogy Zoltán is odabent volt, pedig délután még beszéltem is vele telefonon.

– A segítségedet kérem, Mia! – Péter szinte könyörög.

A begyakorolt pókerarcom miatt kifelé ebből biztosan semmi nem látszik, de megrendít az előttem álló férfi gyötrődése. Ezek a pillanatok tökéletesen passzolnak az eszeveszett hullámvasútra hajazó napomba. Az árnyékból, ahol eddig szörnyet véltem, most egy emberi lény lépett elő. Nem tűnik sem veszélyesnek, sem számítónak. Aggódik egy szerette miatt.

Légy észnél, Mia!

Lehet, hogy azért került annyira maga alá, mert tényleg ő a gyilkos, és most szembejött vele a valóság: az ő bűnei miatt a fivérét állították a túlvilág küszöbére. A szociopaták híresek a manipulációs képességükről, könnyűszerrel az ember bizalmába férkőznek. Ahogy arról is, hogy nincsenek érzelmeik… Dehát Péternek vannak. Látom. Csak színészkedne? Merem hinni, hogy azon átlátnék, különben minden lehetséges színészi díjra felterjesztetem.

Nézem a bőrdzsekis, alapvetően jó kiállású, ám az előző napi, hosszan elnyúló szórakozástól kissé gyűrött arcú férfit. A sűrű szempillás, szomorú szeméből könnyen kiolvasom, hogy nem egyszerű eset, az átlagosnál romlottabb lelkű, és bár fogalmam sem lehet róla, milyen gondolatok járhatnak a fejében, az ösztöneim ezúttal nem jeleznek veszélyt. Sőt, kellemetlen bevallanom, de…

– Bassza meg, kiugrik! – zökkent ki egy fiatal férfi rikkantása. Az összeverődött tömegből nyújtózkodva az épület felé mutat.

Az operatőrök izgatottan keresik az optikájukkal az irányt. Péterrel mi is a Bölcsességotthon felé fordulunk. A harmadik emelet egyik ablakpárkányán egy lány rángatózik. A távolság miatt nem ismerem fel. Narancsos táncot járnak a hálóingén a lángok.

Éles sikolya vérfagyasztó uralom alá rendeli az éjszakát.

A kordonnál bámészkodó tömegből többen a tűzoltóknak ordítanak, látom, ahogy közülük néhányan a harmadikra fordított arccal elindulnak az ablak irányába. Kezdetben csak sétálnak, aztán, amikor realizálják a helyzet komolyságát, futásnak erednek, de így is elkésnek. A lány, a fájdalomtól talán már az eszméletét is elveszítve, arccal előre, szó szerint kidől az ablakon. A szintén lángoló, kiengedett haja megemelkedik a levegőben.

Elfordítom a fejemet, de a betonra érkezés brutális csattanását és a reccsenést nincs időm kivédeni.

A kordonnál többen felordítanak, vagy a szörnyűség súlya alatt felzokognak. Péter is lesápad, egyik karját átfűzi a melle alatt, a másikat a szája elé emeli. Én összeszorított ajakkal a távolba révedek. Hiába köszöntöm ismerősként a halált, soha nem hallottam még ennyire velőt rázó halálsikolyt. Tudom, hogy a részemmé fog válni, nem szabadulhatok tőle, örökké a fülemben cseng majd.

Mi a fenének jöttem ide, ha tehetetlen vagyok?

Ez tényleg a pokol.

Annyi gondolat cirkulál egyszerre a fejemben, hogy egyikre sem tudok összpontosítani. A fülhallgatón keresztül megcsörren a telefonom. Robotüzemmódban megnyomom a hívás fogadása gombot.

– Na, végre! Miért nem olvasod el, amiket küldök? – pöröl velem Ágota. – Már attól féltem, hogy veled is történt valami.

A hanghordozásából ítélve éppen egyik élő bejelentkezést sem nézte a neten, nem értesült a néhány perccel ezelőtt történtekről. És nem én leszek a rossz hír közlője. A számonkéréséből kibújva, tényszerűen közlöm:

– Nem engednek át a kordonon.

– Elértem Juditot. A körülményekhez képest jól van, a Szent Jeromosba vitték őket – hadarja. – Hatalmas odabent a pánik. Mária anyánkat eszméletlen állapotban, komoly égési sérülésekkel hozták ki. Oda kellene jönnöd a lányokban tartani a lelket. Mi már úton vagyunk Alizzal, három perc, és megérkezünk.

Kapva az alkalmon, hogy eltűnhetek innen, már indulok is arra visszafelé, amerről jöttem.

– Megyek. Itt úgyis tehetetlen vagyok – morgom.

– Várj! Jött egy értesítés, hogy… – Ágota hangja a mondat végére elcsuklik.

A híroldalak most publikálhatták az öngyilkos húgunk hírét. Gyászos hangon búcsúzom:

– Hamarosan találkozunk. Kitartást.

Amikor bontom a vonalat, Péter a hátam mögül ismét megszólal:

– Hova mész?

Válasz helyett szembefordulok vele, lesújtóan nézek rá. Szeretném elriasztani. Minél messzebb űzni. Sokkal fontosabb kérdések sorakoznak jelenleg az életemben annál, mint hogy azon lamentáljak, ki is ő valójában, és mi történt a háza padlásán Alizzal. Éppen az életem hullik a lehető legapróbb darabokra. Ismét.

– Mia, kérlek! – győzköd.

Abban igaza van, hogy ez a tragédia akarva-akaratlanul összeköt bennünket. Most az ezer oldalról körbejárt, józan döntéseim helyett emberibb reakcióra szükségeltetik tőlem. Az öccse bajban van, nem foszthatom meg attól, hogy láthassa, mellette lehessen.

– A Szent Jeromosba viszik az otthon lakóit – osztom meg vele az információt abban a reményben, hogy ennek birtokában lekopik, és soha többet nem látom.

– Remek, induljunk! – bólint. – A lezárásoknál áll a kocsim.

Nekiiramodik.

Mozdulatlanul nézem a távolodó hátát. Amikor észreveszi, hogy nem követem, visszafordul.

– Útközben választ adok a kérdéseidre – ígéri. – És, ha az emlékezetem nem csal, minden eszközöd megvan arra, hogy megvédd magad.

Ebben is igaza van. Nálam van a pisztolyom, és azt hiszem, elég szemfüles is vagyok ahhoz, hogy ne essen mellette bajom. Vehetném rossz ómennek a rendőr magabiztos nőkről tett gúnyos megjegyzését, de a megfélemlítésemhez nem elegendő. Követem Pétert.

A házánál is látott drága sportautóhoz térünk, felnyitja a csomagtartót, bedobom a táskámat, majd beszállok az anyósülésre. A kezembe veszem a pisztolyomat, az ölemnél tartva a férfira fogom, közben meredten bámulom, hogy a legapróbb aggasztó mozzanatára is cselekedhessek. Amikor észreveszi, vállat vonva közlöm:

– Bocs, önvédelem.

Igazából sokkal fontosabb az, hogy fegyverrel a kezemben úgy érzem, ura vagyok a helyzetnek, és a teljes bizonytalanságban ezt most mindennél jobban igénylem.

– Tizennyolc percre van a kórház – állapítja meg Péter, miután beindította a motort, és a navigációba pötyögte az intézmény nevét. – Ugye tudod, hogy ha bajt akarnék, egy váratlan pillanatban befékeznék, vagy elrántanám a kormányt, és ahogy kibillensz az egyensúlyodból, mondjuk, leütnélek. – Rám sandít, somolyog. – Egy filmben legalábbis így csinálnák. De nekem eszem ágában sincs bántani. Sem téged, sem mást. Hidd el, a rendőrség elvégezte a munkáját, mindennek utánajártak. Zoli a Hajnali hóhér, bármennyire nehezen hiszed el.

Le sem veszem róla a szememet.

– Abból, amit nálad láttam, ebben erősek a kétségeim – vágom hozzá keményen.

– A rendőrség a játszószobámat is látta, sőt, engedtem, hogy átkutassák, és mintákat vegyenek – magyarázza. Aztán elhúzza a száját, amit egyelőre nem tudok mire vélni. – Akarod hallani a teljes történetet?

Gúnnyal telt hangon felelem:

– Igen. Ha már azzal csaltál be az autódba, hogy az összes kérdésemre választ adsz.

– Zolival még kisgyerekek voltunk, amikor apánk VHS-kazettái között titokban turkálva A cápa című filmet kerestük. Akkortájt az egy kifejezetten véres és félelmetes filmnek számított – részletezi. A koromból kifolyólag azt hiszi, nem tudom, miről beszél. – Kalózmásolatban volt meg neki, a keresés közben viszont egészen más típusú videókra bukkantunk. Házilag készített felvételek voltak, és nem családi nyaralásokon készültek.

Ismét rám sandít, mintha pusztán a hanghordozásából nem érteném, hogy szexuális tartalmú felvételekre utal. Buta libának néz?

– Apánk szerepelt rajta, viszont egyik partnere sem az anyánk volt – folytatja magától a történetet. – Mint később, már jóval apánk halála után kiderült, volt egy párhuzamos élete. Amiről egyébként anyánk is tudott, de homokba dugta a fejét. Úgy volt vele, ha nem rajta éli ki ezeket a vágyait, ő megbékél vele.

Úgy érzem, rébuszokban beszél, igyekszem vele konkretizáltatni:

– Mi volt pontosan a felvételeken?

– Kötözős, erőszakos szex szinte mindegyiken. – Rövid szünetet tart, mielőtt folytatja. – Amikor apánk meghalt, a kazettákat eldugtuk, nehogy eltűnjenek. Jó sok volt belőle. És mivel nagyon korán elment, tulajdonképpen ez az egy kapcsolódásunk maradt. Tudom, hogy betegesen hangzik, furcsa is visszagondolni erre az időszakra, de rendszeresen megnéztünk egyet-egyet belőlük. Nem tudom, hogy a felvételek alapján belénk ivódott, vagy ez örökletes, de mind a ketten az erőszakosabb szexre indulunk be. Vagyis, pontosabban fogalmazva, a rendhagyóbb dolgokért lelkesedünk. És ez a felismerés cinkostársakká tett minket a testvéremmel, még szorosabbra fűzött bennünket lelkileg. Volt egy közös, akkor még ártatlannak tűnő, mégis bűnös titkunk, amivel ráadásul a halott apánkhoz is kapcsolódhattunk.

A szülők jellemvonásai és tettei rányomják a bélyegüket az utódok sorsára, nekem is bőven kijutott belőlük. Fogalmam sincs, van-e olyan ember ezen a bolygón, akinek nincs valamilyen gyerekkorából hozott nyavalyája. A transzgenerációs, egyre csak gyülemlő nyomorhalmokról már ne is beszéljünk.

– A probléma akkor kezdődött, amikor Zoli egy idő után, a határokat túllépve, megszegte a szabályokat – magyarázza Péter. – A suliban az autizmusa miatt piszkálták, soha nem volt népszerű, gondolom, kompenzált. Persze ez semmire sem indok, de a teljes képhez fontos adalék.

Érzem, hogy ezzel a gondolatsorral valami nagyon nincs rendben. És nem elsősorban a kegyetlen kortársakra való ujjal mutogatás zavar.

– Mikor tudtad meg, hogy túllépte a határokat?

Ismét hosszú szünetet tart. Aztán rám nézve azt feleli:

– A testvérem, Mia.

Kikerülte az érdemi választ, de már ezzel is elismerte, hogy sokkal korábban tudott Zoltán tetteiről, mint ahogyan az akár a rendőrség számára nyilvánvalóvá vált. Felcsattanok:

– A halott lányok pedig ártatlanok voltak, baszd meg!

Tűri a szidalmamat. Bűnbánó tekintettel az utat figyelve böki ki:

– Születési hibám, hogy akiket szeretek, azokat foggal-körömmel igyekszem megvédeni.

2

SÁMUEL

Meddig észszerű küzdeni valaki olyanért, aki folyton faképnél hagy?

Az egyértelmű viszonyokat szeretem, azokban hiszek. Ha vágyik egymásra két ember, akkor nincs kérdés, hajrá, előre! Sérülhetünk? Meglehet, de ameddig nem kezdünk bele, mindez puszta feltételezés. A vonzalom viszont nem pajtása a megfontoltságnak, egymás közelségét sem tűrik, nemhogy összeszoktathatóak legyenek.

Őszintén szólva többre becsülöm magamat annál, mint hogy olyan nő kegyeit keressem, aki képes ennyire könnyen hátat fordítani. És bár éltet a harc, meg kell húznom a határokat. Egyvalami tart csak sakkban: Mia egyértelműen nem közömbös irántam, és ez, ha csak egyetlen vékony szállal is, de táplálja bennem a reményt. Vagy inkább a kíváncsiságot. Innen nézve jelenleg két lehetséges utat látok: az egyik, hogy elrabolom, a másik, hogy kivárom, ő ismerje fel, szüksége van rám. Az első, azt hiszem, el is vethető. A kivárás esetében viszont visszatér az alapkérdés: meddig észszerű várni valaki olyanra, aki folyton faképnél hagy? Megengedhetem azt a luxust, hogy egy másik ember kitöltse minden gondolatomat?

Jó, van egy harmadik lehetőség is, miszerint az idő majd kikoptatja belőlem a reményt. Vajon képes lennék türelemmel elviselni, hogy ez végbemenjen?

Miután Mia elviharzott, én, a meglepetés lesújtó hatása alatt, akár egy tántorgó balfasz, felkullogtam a nászutas lakosztályba, leültem a tévé elé, és az egyik hírcsatorna élő közvetítését bámultam a Bölcsességotthonnal történtekről. A riporter mögött átsuhanó összes árnyban Miát kerestem, szuggeráltam a képernyőt, hogy ha csak egy pillanatra is, de láthassam. Csodálom, hogy elmélyültségemben nem csöppent el a nyálam.

Többször a telefonomért nyúltam, hogy felhívjam, egy üzenetet is elkezdtem gépelni, amiben afelől érdeklődtem, minden rendben van-e vele, de az összes fellángolásomat gyorsan kioltottam. Szerintem csak zavartam volna, ráadásul minduntalan felrémlettek a hozzám címzett búcsúszavai, amik túlságosan kategorikusak voltak ahhoz, hogy leküzdjem a méltóságomat.

Miért lökött el inkább, semhogy magával hívjon?

Támogathattam volna.

Meddig észszerű…

Bassza meg, az előbb éppen azt ecseteltem, hogy a sóvárgásban nincs észszerűség!

Ráeszméltem, hogy nemcsak hajazok egy balfaszra, hanem szó szerint az vagyok, ha az időmet nyavalygásra pazarolom. Biztos cuki szenvedni egy nőért, de ezzel egy időben értelmetlen is. Ennél tényleg több önbecsülést várok el magamtól. Akkor is, ha csak saját magam tudom ideig-óráig csillapítani Mia hiányát.

Kikapcsoltam a tévét, és az oszlopba állított dobozokhoz fordultam. Szerencsére akadt dolgom bőven. Taxit hívtam, és az immár émelyítően giccsesnek ítélt nászutas lakosztályt magam mögött hagyva az irodámba mentem. Ha tényleg le akarom forgatni azt a nyavalyás dokumentumfilmet, a dobozok tartalmának átrágása mellett az Imrétől megvásárolt kamera kezelését is meg kell tanulnom. És a frissen felszabadult estém kiváló lehetőséget nyújt a gyakorlásra. Kalapos Sámuel fő életvezetési tanácsa: kovácsoljunk előnyt a pofára eséseinkből.

Az irodaépületünk éjszakai portása csodálkozott az érkezésemen, és titkon örülhetett, amiért még nem szenderedett el az eseményekben valószínűleg nem bővelkedő szolgálatban. Előzékenyen felajánlotta a segítségét a felhurcolkodásban, majd miután az íróasztalom mellé rendeztük a dobozokat, és adtam neki egy kis borravalót, visszatért a recepcióra. Én a családi vállalkozásunk húgom által irányított részlegébe indultam, az ottani konyhába beszereltek egy bor- és pezsgőhűtőt azokra az esetekre, amikor például egy üzlet megkötésére koccintanak a partnerekkel. Jólesne egy kis vörösborral leöblíteni a napot.

A részleg főbejáratán átlépve Ella irodájából dzsesszt hallok kiszivárogni.

– Mi a fene? – mormolom magamban.

Az órámra pillantok, perceken belül este fél tíz lesz. Szörnyi munkamániás, de azért ez idő tájt már ő sem szokott robotolni. A konyhai hűtőt nyitva eltűnődöm azon, hogy benézzek-e hozzá, de hirtelen kizökkent a gondolatmenetből, hogy elfogyott a bor. A körülmények tükrében kicsit bizarr pezsgőt bontani, az számomra inkább ünnepléshez dukál, de a semminél jobb lesz. Végül is az a mondás járja, hogy mindig lehet találni indokot ahhoz, hogy alkohollal ünnepeljünk, szóval akkor örüljünk annak, hogy… Ezen majd még gondolkozom.

Mi van, ha a húgom éppen huncutkodik valakivel odabent? – térek vissza a korábbi gondolathoz. Rendben, elismerem, magamból indulok ki. Meg abból, hogy egy hónapja kanapét rendelt az irodájába. Húztam is az agyát, hogy vajon mire használhat ő egy szereposztó díványt… De mi a fenéért itt töltené el a pásztoróráját? Van saját lakása, az úriembernek is biztosan lenne hova vinnie őt, de ha minden kötél szakad, még egy szállodai szoba is kényelmesebb választás ennél. Hacsak nem spontán jött a lehetőség. Akkor viszont valamelyik kollégánkkal vagy partnerünkkel melegedhetett össze. Egyikről sem ártana tudnom. A bekukkantás mellett szóló további érveim közé tartozik, hogy imádom Ellát arcpirító szituációkba sodorni. Gyerekes vagy sem, elképesztően szórakoztat, amikor felpaprikázva nekem esik.

De csessze meg, nem akarom intim helyzetben látni a kishúgomat!

A vállamon ücsörgő, hitvány tekintetű ördög viszont szüntelen duruzsol a fülembe, hajlok a javaslatára, és az ajtóhoz oldalgok. Ella nevetgélős fecsegését hallom kiszűrődni. Nos, nem ismernék magamra, ha ezt a kínálkozó alkalmat, amolyan tesós csínyként kihasználva, nem lovagolnám meg. Csak bekopogtatok, hogy ráijesszek. És mielőtt meggondolhatnám magamat, meg is teszem.

Semmiféle válasz nem érkezik, még csak azt sem rikkantja ki, hogy bárki is legyek, takarodjak, mert zavarok. Újabb kísérletet teszek, eredménytelenül. Gyaníthatóan a zenétől nem hallja a kopogást.

Rendben, én megpróbáltam illedelmesen.

A bal kezemmel elfedem a szememet, a jobbal – amiben a pezsgősüveg nyakát is fogom – pedig egyszerűen benyitok.

– Mindenki takarja el az illetlen testrészeit! – rikkantom el magamat immár a küszöbön átlépve.

Ella riadtan felkiált:

– Jézusom, Samu!

– Eltakartad magad, Szörnyi? És az úriember? – vigyorgok. Imádok pimaszkodni: – Nem túl nagy öröm, ha egyetlen kezével sikerül megoldani a feladatot.

A zene ugyan halkul valamennyit, válasz nem érkezik, és ettől egy leheletnyit elszégyellem magamat. Sokkal jobb móka lett volna, ha a húgom idegességében már a vállamat püfölné. Poénkodással igyekszem enyhíteni a feszültséget:

– Ugye tudja az úriember, hogy a nyolcadikról az ablakon kiugorva nem élné túl? Ráadásul nem a férjed vagyok, hanem a testvéred, szóval nincs ebben semmi szégyellnivaló. Nem kell elmenekülnie.

Továbbra sem érkezik érdemi reakció.

Egyre kínosabbnak érzem a helyzetet.

Túlságosan ráfókuszáltam a szexre. Lehet, hogy szimplán beszélgetett valakivel, talán éppen a bevásárlóközpont kapcsán próbált pénz szerezni, én pedig a bárdolatlan viccelődésemmel jól lejárattam.

– Jó, ötig elszámolok, és elveszem a kezemet a szemem elől – türelmetlenkedek.

A visszaszámlálásom végén, a kezemet elvéve aztán meglepődöm: a melltartót viselő, a nadrágját éppen magára ráncigáló húgom egyedül tartózkodik a helyiségben. Már a nyelvemen van a kérdés, miszerint a fickó szégyenében beslisszolt-e az irodához kialakított mosdóba, amikor megpillantok a kanapén egy virtuális szemüveget. Olyat, amivel a tehetős családba született kölykök a mesterséges intelligencia által generált világokban szokták elütni az idejüket. Kipróbáltam, a szemüveget viselve tényleg olyan, mintha egy egész más univerzumba csöppennél, ott más játékosok avatarjaival vagy pixelekből született karakterekkel tudsz küldetéseket teljesíteni. Vagy egyszerűen csak kontaktálni. Nem kaptam rá a szórakozás ezen formájára, megfájdult tőle a fejem, és egyébként is elég sok a feladatom a valóságban. Arról viszont még nem hallottam, hogy valaki ruha nélkül játszott volna a szemüveggel.

És ekkor szemet szúr a kanapé alól kikandikáló rózsaszín kellék. Egy vibrátor. Ella megpróbálja a sarkával beljebb rúgni. Vajon azt hiszi, kancsal vagyok, és odanézek, de nem látom?

– Te tulajdonképpen mi a fészkes fenét művelsz? – kérdezem megrökönyödve.

Elvörösödő arccal feleli:

– Egy kicsit kikapcsolódom.

– Ez nekem úgy tűnik, mintha… – Inkább nem fejezem be a gondolatot.

Miközben a felsőjét rángatja magára, megkísérli elterelni a témát:

– És te mit csinálsz itt ilyenkor?

Nem eresztem. A döbbenetből felocsúdva, széles vigyorral a képemen kérdezem:

– Van egy virtuális pasid, Szörnyi?

Végül is nem rossz ötlet egy digitális szexrabszolga. Akkor van ott, amikor te szeretnéd, nincsenek különösebb igényei, nem kér számon, és garantáltan a kedvedben akar járni. És azt hiszem, faképnél sem hagy… Gondolom, összekapcsolható a programmal a vibrátor, ami ezáltal, komplex élményként, a látottakhoz igazítva rezeg. Érdekes. A kanapéval szemközti tévé képernyőjén a játék aktivitást jelző logója pulzál. Ezek szerint a szemüveg letételével nem zárult be automatikusan a generált univerzum kapuja. Szabad kezemmel az eszközért nyúlok, és még azelőtt elmarom, hogy Ella megakadályozhatna benne.

– És hogy néz ki a szerencsés pixelsrác?

Hamarosan a saját szememmel láthatom, hiszen már veszem is fel a fejhallgatóval és mikrofonnal egyaránt felszerelt szemüveget.

– Add azt ide! – hallom Ella hangját, érzem a vállamon a szorítását, ahogy pipiskedve igyekszik megfékezni, de elkésett.

A megnyíló világban egy gyertyafényes szobában találom magamat. Pontosabban a lécekből álló fal alapján egy viskóban. Az ablakon kipillantva holdfényben úszó tengert vagy óceánt látok, egy trópusi paradicsomban lehet a helyszín. Egy ágy mellett állok, lepillantok rá, rajta meztelenül, egyértelmű helyzetben fekszik a fekete bőrű, egzotikus külsejű…

Basszus!

Ahogy lerántom a fejemről a szemüveget, tátott szájjal fordulok a kanapéra rogyott, lesütött tekintetű Ellához. Míg az ő szégyenkezését nem tudom hová tenni, a sajátomat nagyon is jogosnak érzem. Ezzel a leleplezéssel tényleg átléptem egy határt.

– Nincs rossz ízlésed a lányok terén. – Természetességet erőltetve magamra, igyekszem könnyíteni a helyzet súlyán. Aztán a dohányzóasztalon álló, megbontott üveg felé biccentve megadom a lehetőségét, hogy a korábbi kérdésére visszakanyarodva, miszerint mit keresek itt, új mederbe tereljük a beszélgetést: – Borért jöttem át a konyhába.

Az üres borosüveg mellett rengeteg különböző édesség, és tálba kiöntött chips is található az asztalon. Megadta a módját a romantikus estének.

– Ez volt az utolsó palack – feleli. – De az utolsó pohár végét felajánlhatom.

Megrázom a fejemet, aminek biztosan örül, mert egyetlen kortyra kiissza a maradékot. Aztán a kínos incidenst tovább temetve érdeklődik:

– Mi a helyzet a kocsiddal?

Az ázsiaiak letarolását követően tájékoztattam a húgomat, hogy harakirit szabadítottunk magunkra. Vagyis elsősorban én. Nem panaszkodásnak, inkább figyelmeztetésnek szántam, hogy járjon nyitott szemmel, nehogy baja essen.

– Majd értesít a szerviz. Holnap szerzek cserekocsit. De attól tartok, hogy hosszú távon is új autóban kell gondolkodnom.

– Sajnálom.

– Az én hibám. A nagy pofának sokszor magas ára van. – Mosolyogva vonok vállat. – De van, amikor megéri. Senki sem fenyegetheti meg, és fenyítheti be a húgomat. Rajtam kívül, persze.

Ella az üres poharat az ujjai között forgatva jegyzi meg:

– Csak mi keveredhetünk ilyen idióta helyzetbe.

Az arckifejezéséből nehezen eldönthető, hogy a Shennel történtekre, vagy a tettenérésemre céloz. Aztán fájdalmasan felnyög. Egész felsőtestével előredől, karjait kinyújtja, majd amikor visszaegyenesedik, kérlelően kijelenti:

– Ne csináljunk úgy, mintha mi sem történt volna az előbb.

Leülök mellé, és pszichológusokat megszégyenítő, bizalmaskodó hanghordozással heccelem:

– Szeretnél róla beszélni?

Igazából nekem esik egy kicsit nehezemre a témáról csevegni. De mégis miért, ha elfogadó embernek tartom magamat? Eszem ágában sincs ítélkezni, sokkal inkább meglepett vagyok, hiszen Ella oldalán eddig kizárólag férfiakat láttam, semmi jelét nem mutatta annak, hogy vonzódna a saját neméhez.

Vagy csak nem figyeltem rá eléggé?

– Nem értem, miért csinálsz ebből ekkora ügyet… – folytatnám a gondolatot, de közbevág.

– Mert nekem ez nagy ügy, Samu!

Megértem, hogy még küzd vele.

– Pedig hidd el, nem az. – Biztatóan elmosolyodom. – Ez semmin sem változtat. Szóval nincs szerencséd, mert attól nem leszel kevésbé Szörnyi, hogy a lányokat szereted.

Elneveti magát. Végre.

– A lányokat is. Vagyis… – Ekkor visszakomolyodik.

Hosszan tűnődik, miként folytassa, ezért kisegítem.

– Ahogy szeretnéd. Én nem ítélkezem.

– Nem voltam még lánnyal. Igazából nem is tudom, hogy elsősorban a szex vonz-e a nőkkel, vagy inkább csak az érzelmi része. A megértés. A gyengédség. Az odafigyelés – mereng. – Azt hiszem, hogy a pánszexuális rám a legmegfelelőbb kifejezés. Inkább a személyiségek vonzanak, a testiség másodlagos.

Nem vagyok járatos a genderskála tekintetében, a pánszexualitást sem ismerem mélységeiben, számomra nagyjából megegyezik a biszexualitással. De a húgom keserves ábrázata láttán nem hinném, hogy ez lenne a kiforrott identitása, inkább az önismerete egyik állomása. És ebbe a tapogatózó, vak bolyongásba belesajdul a szívem. Pláne annak ismeretében, hogy szegény tesóm honnan számít támogatásra.

– Odafigyelés egy virtuális, mesterséges intelligencia által létrehozott karaktertől? – Hiába óvatoskodom, gorombának hangzik a kérdés.

Szemét forgatva néz rám, majd visszakérdez:

– Nem arról volt szó, hogy nem ítélkezel?

Igaza van, hogy rám pirít. És egyben örülök annak, hogy a kettőnk közötti kötelék van annyira szoros, hogy a magalázó rajtaütésem ellenére is nyit felém. Ezt meg kell becsülnöm.

Lehet, hogy megvan az ok az ünneplésre, erre kell ma pezsgővel koccintani?

– A szex úgyis csak elbasz mindent – sóhajtom.

– Húha, ezt tényleg a nagy szoknyapecér Kalapos Sámuel mondja? – A kacagása most nem hangzik teljesen őszintének. Testével felém fordul. – Szerintem te még nem szexeltél jót. Nem arról van szó, hogy nem kívánom a szexet, hanem arról, hogy más szinteken igénylem.

El nem tudom képzelni, milyen szinteket üthet meg egy, a valóságban nem létező ember. Persze biztosan jól irányítható, konkrét elvárásoknak felel meg, de a fenébe is, nincsen teste. Lehet, hogy Ella inkább valamiféle, egyelőre még neve sincs perverziónak hódol? Azzal sincs gond, ha másoknak nem árt vele, csak szeretném valamelyest megérteni.

– Soha nem vágytál hús-vér szeretőre? – kérdezem. – Mármint nőre.

– Nehéz erre válaszolni. Persze vágyom az érintésre. Csókra. De eközben megriaszt.

Most én nevetek fel.

– Ella, huszonkilenc éves vagy. Mégis úgy beszélsz erről, mint egy félénk tinédzser.

Szomorú tekintettel pillant rám.

– Nem tudom, hogy mi felnőttünk-e egyáltalán, Samu.

Rendben, akkor bontsunk pezsgőt!

Lefejtem a fóliát, aztán némi mozgatással kipukkantom a dugót. Ella felajánlja, hogy hoz poharakat, de mielőtt felállhatna, már töltök is a borospoharába, majd az üveg nyakával koccintok vele.

– Anyu eltűnése után apu elkényeztetett bennünket – folytatja a gondolatmenetét, miközben én lerúgom a cipőmet, és felkuporodom vele szemben a kanapéra. – Ezt kár is volna letagadni. A szeme fényei lettünk, elég volt valaminek a kezdőbetűjét kiejtenünk a szánkon, már meg is kaptuk.