Garamvölgyi László

DIGITÁLIS DÉMONOK

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A szöveget gondozta: Takács Andrea

Copyright © 2025, Garamvölgyi László

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635806461

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A könyv elkészítéséhez nyújtott segítségéért köszönetet mondok dr. Hatala Józsefnek, a Belügyminisztérium Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács elnökének

és

Gratzer-Sövényházy Editnek, a Belügyminisztérium Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács Titkárság

főosztályvezetőjének

„Együtt élni a félelemmel […] Talán nem örökké, de mindenesetre jó sokáig. A sértés az, amivel együtt élni lehetetlen, mert a sértés léket vág a gondolatokba, és ha belenéztek, azt látjátok, hogy ott mélyen élő dolgok mozognak, kicsi sárga szemük van, amely sohasem pislog, és irtózatos bűz tapasztja össze a sötétséget, aztán az ember egyszerre úgy érzi, talán az egész világegyetemet találni odalenn, ahol négyszögletes hold függ az égen, hideg hangon nevetnek a csillagok, néhány háromszögnek négy oldala van, a maradéknak öt vagy éppenséggel öt az ötödik hatványon.”

Stephen King

1.

– Szép reggelt! Nyolc óra van, tehát kevéske időd maradt éjfélig, amikor meg fogsz halni, remélem, még jókor szólok…

– Ki a fene vagy?

– Indifferens, különben a helyedben iparkodnék hasznosan eltölteni a hátralévő órákat… Tudom, nem sok, de sajnos neked ezt dobta a gép…

– Morbid. Mi ez, valami otromba tréfa?

– Vitathatatlan, futószalagon gyártom a jobbnál jobb vicceket, ám ezúttal mégsem poénkodom… Láss hozzá!

– Mihez is?

– Ne add a hülyét! Végrendelkezz, vágd haza a feleséged, vagy a legádázabb ellenséged, szóval bármit megtehetsz, a kísértetek óráján mindenképp meghalsz, ennél nagyobb büntetés úgysincs…

– Baromság.

– Sejtettem, nem fogsz komolyan venni, de sebaj… Különben, a halál pusztán egy biológiai esemény, az a folyamat, amikor az élő szervezet komplex működése végleg leáll… Mondhatni, az elmúlás után csak passzívan veszel részt az ökoszisztémában, de hát az is valami…

Snitt. Vannak kimondottan szakmai kifejezések, amelyek híven tükrözik a foglalkozást/foglalatosságot, ilyen ez a filmes szakszó is, ami egyazon plánban rögzített fázisképek megszakítás nélküli sorozata. Mindazonáltal, hétköznapi értelmet is kapott, akkor használjuk, amikor, mondjuk, egy cselekvés vagy még inkább egy dialógus befejezését szeretnénk plasztikusan érzékeltetni. Ennél persze picit izgalmasabb az, hogy kik között zajlott a párbeszéd? Vélelmezhetnék, az iménti diskurzust gyilkos és leendő áldozata folytatta, bár az is lehetséges, hogy Maywer csak egy benignus figyelmeztetést kapott. Viszont ettől függetlenül továbbra is releváns az, hogy kitől. Gyanítjuk azonban, mégsem szimpla jóindulatú intésről van szó, valószínű sokkal dermesztőbb ez a realitás, Maywer is kezdi komolyan venni. Tény, az ember természete már csak ilyen, tehát az elme azon cselekedetét firtatnánk, aminek célja az ösztönös megoldás keresése egy adott problémára, másképpen: a gondolkodás roppant bonyolult művelet. Erre utal a szó töve, a gond, amit az agy nyelve valamiféle speciális algoritmus segítségével – nevezhetjük eszmefuttatásnak – igyekszik végrehajtani. Amúgy ebben Maywer zseniális.

Most azonban úgy tűnik a feladvány megoldásához további információkra volna szüksége, aminek alapvető feltétele lenne a kommunikáció folytatása, ám nyomban felfogja, hogy ő maga erre képtelen, mivel a tereferét kívülről kezdeményezték. Mindeközben gyors elemzést végez, számba veszi a közvetlen rizikófaktorokat, és arra a következtetésre jut, hogy bizony kinyírhatják…

2.

Egy héttel korábban

Carlos a Centrum Kórház intenzív osztályán vívja haláltusáját. Reggel vették fel, de már tudni lehetett, hogy kritikus az állapota, több szervének működése is elégtelen. Rendszerint az ilyen lesújtó diagnózis után kerülnek ide a betegek, nem csoda, ha agonizál. A gondos ápolás ellenére délutánra rosszabbodott az állapota, amit most a digitális mintavevő oszcilloszkóp képernyője plasztikusan érzékeltet. Ahogy a filmekben látjuk, előbb vészjósló, ütemes hangokat ad a készülék, pitty… pitty… pitty, majd a hullámgörbe lassan mind laposabb lesz, végül folyamatos, megszakítás nélküli egyenest mutat.

Carlos, az Interpol adatbázisában Sakál néven is emlegetett nemzetközi bűnöző egy ideje már Magyarországon tartózkodott, Budapesten, a Király utcai bérelt lakásában általában nagy volt a nyüzsgés. A hatóságok békén hagyták, hiszen itt nem követett el semmiféle disznóságot, hatályos elfogatóparancs sem volt vele szemben érvényben, de tudható, hogy korábbi gaztettei miatt az Alpokig ér a priusza. Mindazonáltal halálhíre sokaknak fejfájást okozott az amerikai fővárosban.

Washington D. C. A Huszonkilencedik utca impozáns üvegpalotájának legfelső emeletén egy az ötvenes éveinek közepén járó férfiú, Pawky, éppen kibámul az ablakon, látszólag a Fort Scott Park pompájában gyönyörködik. A hatalmas iroda szinte mértani közepén elhelyezkedő bőrgarnitúra robusztus foteljában terpeszkedik Dexter, egy kinézetre úriemberformát mutató, ám valójában flegmatikus fráter. Ők ketten elvileg bizalmas munkatársak, ennek ellenére sistereg az alá-fölé rendeltség, egyértelműen Pawky a főnök.

– Valami nem klappol Carlos halála körül… Infarktusban kipurcanni egy intenzív osztályon víziószerű…

– Egy srófra jár az agyunk főnök. Különösen, ha hozzávesszük, hogy mindez a legjobb magyar kórházban történt. Ugyanakkor a hivatalos jelentés megerősíti, amit mondtál, szívelégtelenség, keringés-összeomlás, komplikációk, következmény természetes halál, ezt állítják.

– És te ezt mind elhiszed? – húzza fel szemöldökét Pawky, aki egyébiránt tőrőlmetszett kolerikus alkat. Noha Theophrasztosz munkája a jellemrajzokról még az ókorban született, Platón és Arisztotelész tanítványa a markáns személyiségtípust mintázhatta volna Pawkyról is. Megvan benne minden fontos attitűd: kitartó, kezdeményező, teljesítményorientált és nem mellesleg vezetésre termett.

– Hová akarsz kilyukadni, főnök?

– Először is miért került kórházba, ráadásul egyenesen az intenzívre? Majd ami még furább, ott lesz rosszul!

– Nyilván olyan súlyos tüneteket produkált, hogy egyenesen odavitték…

– Evidens, már amennyiben tudjuk a gyengélkedés okát… Különben meg te javasoltad, hogy küldjük Budapestre – kezdi porlasztani a felelősséget a főnök.

– Mert Carlos személyes, ha tetszik, fizikai jelenléte megspórolhatatlan volt – állt fel a megfeddett. – És, ha jól emlékszem, konszenzusos döntést hoztunk. Egyébiránt eddig hibátlanul teljesített…

– No és persze makkegészséges volt…

– Gúnyolódsz?

– Dehogy! Egyáltalán nem, hiszen tényleg kicsattant az egészségtől, szemlátomást…

Pawky hirtelen elhallgatott, most megint a park felé pillantott, erősen fürkész ott valamit, úgy tűnik, a külvilág történései jobban izgatják a Dexterrel folytatott emelkedett párbeszédnél. A monumentális szökőkút ég felé törő sugarai egy csapásra alábbhagynak, mint amikor egyetlen tekeréssel elzárjuk a csapot. Érdekes, hiszen a robusztus alkotás precíz mechanizmusa minden pumpálással több köbméter vizet lövell a magasba, és mégis, minden átmenet nélkül megszűnik működni. Jól tudja, hétköznapi algoritmus vezérli a műveletet, feltehetően zavar keletkezett a rendszerben. Valószínűleg minden átlagember ugyanerre a következtetésre jutna, azonban Pawky agyában kitágulnak a kapillárisok, ezerrel száguldoznak benne a neuronok, amihez a gamma oszcilláció adja meg az alapritmust. Ebből persze az is következik, hogy idegsejtjei nem véletlenszerűen, kiváltképp nem a beérkezés sorrendjében adják át egymásnak az információt. A főnöke háta mögül Dexter szintén kikémlel az ablakon.

– Mi az, ami ennyire lenyűgöz, főnök?

– Nem látod?! A szökőkút!

– Jé, tényleg, nem működik. Vajon, miért?

– Egyszerű – ül íróasztalához Pawky –, a működtetést vezérlő algoritmusban zavar keletkezett, mégpedig olyan fokú, ami ezt okozta.

– Miféle algoritmus? Sima gravitáció, nem?

– Igen, régebben úgy volt, de már ez is digitális…

– Azért romlik el – vigyorog Dexter.

– Vagy – emeli fel mutatóujját a főnök – esetleg megpiszkálják, tehát a szándékosságot se intézzük el egy vállrándítással.

– Oké, de mi köze ennek Carloshoz? Csak nem…? – kérdi, immár döbbent arccal Dexter.

– Úgy tudom Cornelius Európában van, ugye?

– Egy köpésre Budapesttől, épp Bécsben. Intézkedjek?

– Haladéktalanul. Különben hány ágy van ezen az intenzív osztályon?

– Fogalmam sincs, gondolom négy-öt, mint általában, amúgy meg lövésem sincs. Miért is fontos ez?

– Pontosítok – kezd sétába a főnök, akiben makulátlan kinézete ellenére volt valami varacskos disznó (Phacochoerus), mi több, alaposabb tanulmányozás után arra is rájöhetünk, hogy konkrétan a Száhel-övezetből származik. – Arra lennék kíváncsi, melyik ágyon feküdt.

– Mondjuk, az öt közül?

– Mondjuk…

– Tegyük fel a kórterem bejárata mellett, rögtön az elsőn… – hasalt Dexter.

– Ez speciel kizárt – vágta rá határozottan Varacskos.

– Ugyan, miért?

– Mert akkor szándékosság, enyhébb esetben gondatlanság történt, nem pedig természetes halál.

– Aligha tudlak követni.

– Olvastam, hogy az egyik intenzív osztályon, minden hajnalban meghalt valaki, mégpedig az ajtó melletti első ágyon…

– Kísérteties.

– Jött a takarítónő és az első ágy műszerének zsinórját kihúzta a konnektorból.

– Vajon miért?

– Oda dugta be a porszívót…

3.

– Gyerekek! – kurjantott Brezan, miközben belépett az irodájába. – Hogy hívják az öreg bűvészt?

– Csiribá! – vágják rá egyszerre az összesereglett kollégák.

Nagy derültség támadt, annak ellenére, hogy Brezan ezredes, a bűnüldöző elit csapat vezetője, időről időre elsüti ezt a viccet (vagy egy másikat), következésképpen kívülállónak nehezen érthető a jókedv, de van rá magyarázat. Ráadásul kettő is, egyfelől ügyesen variálja hanglejtését, amihez rendre más-más, döntően vicces arckifejezést produkál. Másfelől az idők folyamán amolyan szimbolikus tartalmat is öltött a sutka, immáron nagyjából annyit tesz, hogy újfent körvonalazódik egy sötét ügy, megint valami nagy disznóság van készülőben, gonosz varázslók felbukkanása várható. Természetesen csak akkor életképes e hasonlat, ha az eufemisztikus jelzőt a gengszter fogalmával behelyettesítjük. Brezan, Karinthy után szabadon, a humorban sem ismer tréfát, amit még azzal is megfejel, hogy a nagy illuzionistákhoz hasonlóan, kifinomult eszközökkel igyekszik szétzúzni a környezetében lévők világról alkotott hamis képét. Kétségtelen, a kipróbált bűnkergetőkről távolról sem mondható, hogy naivak lennének vagy hogy – stílszerűen – illúzióba ringatnák magukat, de azért mégis.

Éles elmével kikövetkeztethetjük, hogy az Országos Rendőr-főkapitányság speciális egységénél vagyunk, ők azok, akik gyilkossági ügyekkel foglalkoznak, nem mellesleg az elmúlt években valamennyit sikerrel felderítették. Mi több, nemzetközi tekintélyt vívtak ki, legfőképpen azzal, hogy amerikai, egykori tengerészgyalogos mesterlövész bérgyilkost semlegesítettek Budapesten, világméretű emberkereskedő hálózatot számoltak fel, de akkor is kozmikus magasságokba emelkedtek, amikor globális ökológiai katasztrófát előztek meg, és vég nélkül lehetne sorolni a briliáns megoldásokat.

– Főnök! – indít Vera, a cigány származású nyomozó. – Miért van olyan érzésem, hogy fontos közlendőd van?

– Miből gondolod?

– Mert még hozzá sem nyúltál a kávédhoz.

– Ez igaz.

– Mármint micsoda? – tromfol Kocsistibi. – A kávéra vonatkozik helyeslésed vagy arra, hogy esszenciális mondandód van?

– Találjátok ki! – kortyol bele a feketébe, amivel az alternatívát meglehetősen leszűkítette.

– Tehát a kávé! – csap le Stallone, és mindenki röhög.

A kis intermezzóból érzékelhető, hogy oldott a hangulat, miközben epekedve várják a tájékoztatást. Igen, mert minden nyomozásban kardinális szerepe van az információnak, hiszen már Napóleon is megjegyezte, az információ kilencven százalék győzelem. Ő már csak tudta, noha Waterloonál csúnyán beégett.

– Ördögöd van – vinnyog Brezan –, tényleg van itt egy fura história. Viszont előbb érdekelne, hogy ki hallott már egy Carlos nevezetű brigantiról.

– Alvilági neve Sakál, mocskos terrorista – előz meg mindenkit Géza, mondhatni, a bennfentesek jogán, hiszen ő tartja a kapcsolatot az Interpollal –, de, hogy jön ez most ide?

– Tegnap délután az örök vadászmezőre költözött, méghozzá itt, Budapesten, a Centrum Kórházban…

– Hogyhogy erről én nem tudok? – álmélkodik Géza.

– Miért kellene tudnod? – kérdezték többen az értetlenkedés és a csodálkozás elegyével, aminek persze volt alapja. Kétségtelen, Géza a nemzetközi bűnügyi együttműködés fenoménja, a már említett Interpolnál, illetve Europolnál kiváló kapcsolatai vannak, személyesen ismer minden releváns figurát. Következésképpen valamennyi, kriminálisan lényeges információról pillanatokon belül hírt kap, bárhol történjék is a világban.

– Csak mert a rohadék Franciaországban, pontosabban a Párizs melletti Poissy börtönben tölti életfogytiglani büntetését, s ha kipurcant, arról nemcsak hivatalos csatornákon, hanem a világsajtóból is értesülnénk.

– Nyilvánvalóan ez a Carlos nem az a Carlos volt – jut evidens konklúzióra Flambár –, viszont ki az a barom, aki egy hírhedt maffiózó nevét veszi fel.

– Nem példátlan a történet – kezd mesélésbe Kocsistibi –, mert nekem az egyik nagyfaterom Houdininek hívatta magát, csak azért, mert a búcsúban időnként kártyakunsztokat mutogatott a falusi közönség, azon belül is az élénken érdeklődő bögyös asszonyságok szórakoztatására.

– Na és a fehérnép hálás volt?

– Úgy tudom, senki sem járt rosszul…

– Hülyeség – így Stallone –, mert Houdini illuzionistaként vált világhírűvé.

– No, no – makacskodik Kocsistibi –, eleinte bűvészkedett is.

– Mi több – élénkül fel Jagelló –, cipőpucoló, újságkihordó, de még művezető is volt egy nyakkendőgyárban.

– Sőt, az apja – nevet Brezan – a borneói Fahéj Tanya intézője volt, de ez maradjon köztünk. Csoda, hogy a gyerekből mágus lett?

– Könyörgök – akad ki Vera –, ki az a Houdini?

– Weisz Erik – adja meg a kegyelemdöfést Flambár.

– Ja, így már teljesen világos – reagál pókerarccal Vera, miközben mindenki tudja, Weisz Erikről sincs lövése, de hazardíroz: – Csak nem magyar volt a lelkem?

– De bizony! – állítják sokan, majd Flambár elmélkedik tovább:

– Főnök! Most már kezd izgatni a sztori, beavatnál minket is?

– Boldogan – hörpint Brezan –, persze sokkal többet nem lehet tudni.

– Szóval attól fura a történet – tamáskodik Kocsistibi –, hogy itt, nálunk egy kórházban meghalt a nemzetközi terroristával azonos nevű fazon? Ne már!

– Fején találtad a szöget, nagyjából ez a helyzet…

A bekövetkezett csend nem egyszerűen azt jelzi, hogy abbamaradt a beszélgetés, ami úgy általában igaz is lehetne, ám a detektívek másképp viselkednek. Bocsássuk előre, hogy a bűnügyi munka, maga a nyomozás nem más, mint információgyűjtés, adatok szakadatlan elemzése, amelyekből különféle következtetésekre juthatunk. Persze, egyfajta észszerű folyamat ez, azzal a csapdával, hogy a formális logikát nemigen érdekli, hogy a konklúzió igaz vagy hamis, miközben a rendőrök kizárólag csakis a tényekre alapozhatnak. Mert mi a helyzet? Tény, hogy a Centrum Kórházban meghalt egy Carlos nevezetű fazon, akit történetesen ugyanúgy hívtak, mint a gyalázatos terroristát, de tudjuk, hogy nem ő hunyt el. A rendelkezésre álló adatok alapján természetes módon végezte, és ha az idegenkezűség kizárható, ugyan mi dolguk ezzel a zsaruknak? De vajon ez is tényszerű?

– Honnan van az infó? – kérdez, mondhatni, stílszerűen, azaz logikusan Stallone.

– Az egyik tanítványom (Brezan karatenagymester, konkrétan szenszej), nem mellesleg orvos, az intézményben dolgozik, ő hívott, mert ugyancsak érdekesnek találta a névazonosságot. Még annyit tett hozzá, hogy az intenzíven halt meg, eléggé rapid módon, bár tudjuk, oda általában kritikus állapotban kerülnek a betegek, de ez a gyorsaság neki is feltűnt.

– És a dokid egyből tudta, hogy csak „névazonosságról” van szó, ez a Carlos nem az a Carlos – agyal Kocsistibi.

– Miért, Ronaldóból is kettő van – dobja be Jagelló. – Cristiano Ronaldo és Ronaldo Luís Nazário, az egyik portugál, a másik pedig brazil focista.

– Kétségtelen – szögezi le Stallone – vannak azonos nevű és szintén világhírű tetőfedők, bolgárkertészek és bádogosok is, de egyik se bűnöző.

– Bezzeg az igazi gonosz vígan éldegél a francia sitten – fanyalog Vera.

– Már amennyiben mindez nevezhető „vígan élésnek”, továbbá arra se vegyünk mérget, hogy a névalteregó ártatlan gidácska, aki csak úgy elkóborolt a nyájtól – összegez az ezredes.

– Miért, tudjuk, hogy a mi Carlosunk bakerós? (Értsd bakancsos, priuszos, büntetett előéletű stb.)

– Ilyen névvel mi lehet más?– reflektál Kocsistibi.

– Nem, nem tudjuk, de éppen most akartam megkérni Géza barátunkat, hogy csekkolja a nemzetközi nyilvántartásban.

– Tűzök vissza az irodámba és máris intézem…

Figyelünk? Úgy tűnhet, Brezan csapatában laza, oldott, fesztelen légkör uralkodik, ám a látszólagos lezserség sohasem megy a fegyelem rovására. Sőt! Géza reakciója kiválóan jellemzi a hierarchiát, amelyből egyenesen következik, hogy a főnöknek elég utalnia valamire, a beosztottak, helyesebben, a kollégák azonnal reagálnak, fölösleges tehát a direkt parancs. Kifinomult kommunikáció ez, amelynek ráadásul két előnye is van: egyfelől fölösleges köröket spórolnak vele, mindazonáltal garantálja a végrehajtás minőségét is, hiszen senki nem érzi a szigorú ukáz nyomasztó kényszerűségét.

– Kétségtelen, ez a Carlos-história nagyon bizarr – elmélkedik hangosan Kocsistibi –, most már azon sem csodálkoznék, ha a puszta névazonosság mellett a fizimiskájuk is hasonlítana.

– Durva lenne – reagál Vera.

– Az is könnyűszerrel megoldható – magyaráz Jagelló –, egy pici arcplasztika, és kész, a szervátültetések korában ez tényleg semmiség.

– Apropó! Tudjátok, mikor volt az első szívátültetés? – dobja be az ezredes.

– Úgy tudom, 1967-ben – mondja Vera.

– Igen, pontosan – helyesel az ezredes –, mégpedig egy dél-afrikai sebész, Christiaan Barnard hajtotta végre az orvosi bravúrt.

– Á – legyint Flambár –, rosszul tudjátok, mert évszázadokkal korábbi a történet…

– Ne már! – tamáskodnak sokan.

– De bizony! Na és ki volt valójában az első szívátültetett?

– ???

– Oroszlászívű Richard.

4.

Mindeközben Cornelius, erősítsük meg, az igazi Cornelius a Belváros egyik Piszkos Fredről elnevezett romkocsmájában múlatta az időt. A becsületsüllyesztő híven tükrözte névadóját, ami egyébként az évtizedek alatt végbement dzsentrifikáció miatt nem is volt olyan nagy baj. Ellenkezőleg, a lepukkant környezet tette vonzóvá a krimót, érdekes módon szinte minden korosztály számára, legalábbis a külhoni vendégek összetétele erről árulkodik. Következésképpen életkorát tekintve Cornelius abszolút nem lógott ki a sorból, negyvenes éveinek derekán járt, megjelenése okán viszont annál inkább. Sötétkék Finshley & Harding háromrészes öltönyt viselt, ugyanilyen márkájú és színű csokornyakkendővel. Karakteres kinézete a lezser irónia és az „úrifiúság” sármjának kombinációja, amit kivillanó sárga csíkos zoknija még szórakoztatóbbá tett. Így, kora délután csak páran lézengenek a beöntőben, tehát a választékos ruházatra, no és persze viselőjére ügyet sem vetettek.

Emberünk klasszikus értelemben ínyenc, ragaszkodik a finom ételekhez, márkás italokhoz. Az előbbiek közül kedvence a medvetalp gombásan, rajong a szalontüdőért, és a cápauszony- (egyes nyelvjárásokban cápaiszony-) levest sem veti meg. Nem volt absztinens, de nagyivó sem, mindig annyit fogyasztott, mint az állat, tehát mértékkel, és amíg jólesik. Most például ír kávét kortyolgatott, aminek elkészítéséhez készséggel adott instrukciót: „Goblet-ban, ha nincs, akkor füles pohárban oldjon fel kiskanálnyi cukrot Jameson whiskey-vel, az egészet forró kávéval öntse fel, majd óvatosan csorgassa rá a felvert tejszínt.” Világos beszédnek tűnik, ám hogy ehhez képest mit kapott a baltafejű pincértől (Corneliusnak ez ugrott be a fiatal srác ábrázatáról, aki itt momentán csálingerként vendégszerepelt), sohasem fogjuk megtudni.

– Helló! – huppant Cornelius picinyke asztalához egy jövevény, akinek dettó baltafeje volt. A csokornyakkendős elbizonytalanodott. Látjuk, mentalitásában eredendően precíz, viselkedésében, gondolataiban alapvetően rendezett személyiség, nem csoda, ha felötlött benne: „Két baltafejű egy helyen? Fura, nagyon fura.” Lázasan működő agytekervényei még tovább bonyolították az optikai észlelést, ráébredt a klónozás eshetőségére, de a hinduk fő avatárjának, Visnunak a nagy alászállását sem zárta ki. Alig győzött hálát adni jó sorsának, hogy mindennek részese és kortárs szemtanúja lehet.

– Immerzív élményt okoztál nekem – kortyol az egyszerű főnévként leírható, amúgy kávénak mondott folyadékba –, újfent bizonyítottál.

– Köszönöm – szabadkozik amaz –, bár ezúttal elég nagy volt a kihívás, következésképpen picit az árat is megdobja.

– Ne már, Sztyopa, megállapodtunk! Úgy csinálsz, mintha először dolgoznánk együtt, és most kóstolgatsz. Korrekt voltam mindig, vagy nem?

– Igen, de most másról van szó, ezt az ügyet kajakból nem lehetett megoldani.

– No, no – reagál őszintétlen mosollyal Cornelius –, eddig is volt pár rázós kázusunk, és mind hátradobtuk. Eszem ágában sincs hízelegni neked, de kipróbált és főleg kölcsönös előnyökön nyugvó együttműködés a miénk. Vigasztalhatatlan lennék, ha te másképp gondolnád, és…

– Nem erről van szó, Cornelius – vág indulatosan a szavába Sztyopa –, ezúttal én is rámehettem volna. És különben se pengessél nekem érzelmi húrokat, úgy beszélsz, mintha barátok lennénk.

– A barátság – kezd filozófiai fejtegetésekbe, miközben hanyag mozdulattal igazít csokornyakkendőjén, mintegy nyomatékot adva eszmefuttatásának – igen összetett emberi viszony, érzelmi vonatkozása mellett anyagi és kognitív erőforrás is lehet. Ebben a kontextusban kiemelném a kölcsönös bizalom szerepét, az egymás iránti felelősséget, és persze mindez, akár implicit módon, de feltételez valamiféle rokonszenvet is.

Sztyopa reakciója annak ékes bizonyítéka, hogy nem csupán a test, de az agy is képes lefagyni, akárcsak egy elavult szoftver. Utóbbi korrigálására persze számtalan trükk létezik, a szláv esetében viszont minden macerás. Legfőképpen azért, mert kissé abszurd módon programozták és talán ebből is következik, hogy nemigen érti és így nem is beszéli a cizellált nyelvet. Rosszmájúak lennénk azonban, ha feltételeznénk Cornelius részéről bármiféle szándékosságot a direkte fogalmazás miatt. Vitathatatlan, mondandójának átmenet nélkül került hatása alá, ami egyébiránt szokása volt, most alig tud ebből kievickélni.

– Továbbmegyek – és megteszi –, kedvellek Sztyopa, következésképpen emocionális viszonyomat semmilyen üzleti érdek nem múlhatja felül.

– Jó, hogy így látod, mármint az üzleti részét a dolognak, maradjunk is ennél. Tehát, mikor utalod a zsét?

Cornelius válasz helyett akkurátusan hörpintett, mint aki az ír kávénak mondott lötty utolsó cseppjeit is hőn kívánja. Hosszan nézte a csésze alját, úgy festett, mint aki képes a zaccból jósolni vagy legalábbis valamiféle intuíciót meríteni. Olvasta, hogy a primitív népek varázslói tudnak koffeinnel esőt csinálni, mint az Amazonas menti kawahiva törzs egyik tekintélyes sarlatánja, mi több, a busmanok ennél is nagyobb csodára képesek.

– Akár most is átnyomhatom az egy gurigát – aktivizálja mobilját –, a szokásos számlára, nem értem miért vagy befeszülve?

– Stop! Ne nézz már ennyire hülyének! Most mondtam, hogy feláras lett a biznisz, másfél millió dollár! Ez a tarfia, nem kevesebb! Kápise?!

– Miért is?

– Mondjuk, a negatív nyomású alfa kesztyűsboksz miatt, amit te külön kértél, hogy a speciális szűrőket már ne is említsem, miközben én…

– Tudom, tudom – kaszál a levegőbe Cornelius –, te is rámehettél volna, már mondtad. Ám, ha ennyire kufárkodsz, akkor számítsuk hozzá, hogy kaptál egy teljesen önvezető járgányt, egy olyan Teslát, ami nem feltűnő, mégis különleges, az se tíz centbe került.

– Munkaeszköz…

– Rendben – legyintett látszólag megadón. – Ezen nem fogunk összeveszni, csak picit bosszant, hogy úgy teszel, mintha nem tudtad volna, mire vállalkozol.

– Nem erről van szó – pörgött Sztyopa, akár egy búgócsiga, ami ülőhelyzetben szép teljesítmény. – Csakhogy bizonyos körülmények nem a tervnek megfelelően alakultak, miközben állandóan kaptam a sürgetést.

– Te likvidálod a tényeket.

– Hú ez jó! – kacag kényszeredetten. – Úgy emlékszem, nem a tények kinyírására szerződtünk.

– Sajnos lerajzolni nem tudom neked – vált cinikusra Cornelius –, így szóban fogalmazom meg, újfent: megállapodtunk! Holmi bugyuta részletekkel srófolod a tarifát, de nem érdekel, perkálok, csak utálom, ha valaki palira akar venni.

– Eszem ágában sincs, különben köpök rá, mit gondolsz, cselekedj végre! Már így is sok időt pocsékoltam a szarakodásoddal, miközben tisztában vagy vele, hogy ezerrel kell tipliznem. Nyomd át azt a kibaszott lóvét!

– Oké, húzz el. Mire a kocsidhoz érsz, a csodajárgányhoz, amit tőlünk (erősen megnyomta ezt a szót) kaptál, akkorra landol a suska.

Sztyopa kiviharzott, beült az önvezető Teslába.

Cornelius pedig nyomott egy entert…

5.

A járókelők érdekes szó. A csodálkozás még izgalmasabb, hiszen van benne valami szigorú egyszerűség, miközben bizonyosan a megértés kezdete. Talán még lebilincselőbb az ámuló közlekedő személyek kombináció, már amennyiben ragaszkodunk a jövő-menő emberek hétköznap délutáni megrökönyödésének plasztikus érzékeltetéséhez, például a Margit hídon. Időrendben persze előbb a riadalom következett, mint evolúciós ösztön, ami természetes, amikor karnyújtásnyira a veszély. Konkrétan sétálgatás közben az úttestről ezerrel felcsavarodik a járdára egy járgány, már önmagában döbbenet, ráadásul szemünk előtt zuhan a Dunába, ripityára törve a korlátot.

– Elképesztő – reagálnak egyöntetűen Brezan kollégái, akik az irodájában sokadszorra nézik vissza a kültéri kamerák ominózus felvételeit. – Nem is lassít!

– Ki ez? Öngyilkos őrült? – akad ki Vera.

– Egyelőre ez van – mutat Brezan óriáskivetítőjére (3D és legalább 8K), mert minden ezen fut, hiszen a nyomozói csapat már évek óta nem használ papíralapú kommunikációt. – Még folyamatban van a gépkocsivezető halottszemléje, közben a roncsot kiemelték, azt is vizsgálják, ami nem mellékesen egy önvezető járgány, erre utal a beépített LiDAR technológia.

– Érdekes – reagál tömören Kocsistibi.

– Kifejtenéd? – biztatja Vera.

– Az jutott eszembe – túr hajába a megszólított –, hogy vajon mennyire gyakori nálunk az ilyen önvezető autó. Mondjuk, semennyire és mégis a szemünk előtt száguld
a Dunába, ami újfent elgondolkodtató.

– Miért is? – kérdi Jagelló.

– Szerintem ti is látjátok – visszapörgeti a felvételt a kritikus pontig –, itt még Buda irányába egyenesen halad a külső sávban, igaz, nem ötvennel, majd szabályos kilencven fokban elfordul, át a járdán, neki a korlátnak.

– Miközben szteppelnek a gyalogosok.

– Hát ez az – kap homlokához Flambár. – Pontosan a lényegre tapintottál. Akkor vesz meredek fordulatot, amikor nincsenek az útjában, mármint a járdán. Mintha ügyelne arra, hogy senkit se gázoljon halálra.

A bekövetkezett pillanatnyi csönd jelzi, hogy valamennyien töprengenek. Valóban szembeötlő a sofőr körültekintése és ritmusérzéke, hiszen általában hömpölyög arrafelé a tömeg, ennek ellenére sikerrel talál rést. Továbbá az is érdekfeszítő, vajon miért most és itt hajtja végre a halálos manővert. Ekkor azonban Stallone kezd mozizásba:

– Főnök! Visszanéztem az aktuális térfigyelőket, mutatom, innen indult a Tesla, amúgy nem messze van tőle egy romkocsma, azt is megnézhetjük…

– Jé, ez a Piszkos Fred! – álmélkodik Jagelló.

– Ugye, milyen ismerős? – kajánkodik Vera.

– Már annak, aki jár oda – riposztozik az arisztokratikus kinézetű –, én csak a Budapestről szóló útikönyvekből ismerem (általános derültség).

– Szóval – folytatja Stallone – ennél a felüljárónál, számomra egyelőre megfejthetetlen módon, csinál egy Barba-trükköt, és visszafordul…

– Igen, mert a híd az ellenkező irányba van – kommentál Brezan –, mintha útközben meggondolta volna magát, mégis Budára akart menni. Elképzelhető, hogy így döntött?

– Ki? Az autonóm rendszer vagy a pilóta? – okoskodik Kocsistibi.

– Hogy hangzik a Hamletben: lenni vagy nem lenni, az itt a kérdés? – idéz Shakespeare klasszikusából Flambár.

– Ne már gyerekek! – hitetlenkedik Vera. – Csak nem azt akarjátok mondani, hogy a járgány vezetőjének akarata ellenére történt mindez? Még azt se tudjuk ki volt az áldozat!

– Egy biztos – szögezi le Stallone –, aligha emberszerű a dolog, amit egyaránt értek arra a hajtűkanyarra, amellyel irányt változtatott, no és persze a szabályos derékszögű mutatványra, mert az se piskóta.

– Persze, persze – türelmetlenkedik Brezan –, de jobb lenne az áldozat személyére koncentrálni, aki nagyon remélem, nem robot…

– Attól függ, milyen értelemben – gondolkodik hangosan Kocsistibi –, mert legalább száz éve létezik a robot szó. Karel Čapek használta először, amikor egyik regényében leírta, hogy egy embert helyettesítő gép.

– Nem, nem – áll fel Flambár. – A főnöknek nagyon is igaza van…

– Első pont – vág közbe Jagelló –, a főnöknek mindig igaza van.

– Második pont – folytatja Vera –, ha a főnöknek mégse lenne igaza, akkor automatikusan az első pont lép érvénybe, tudjuk, hehehe.

– Az egész totálisan értelmetlen lenne – folytatja Flambár –, amennyiben egy autonóm verda felülírná az embert, pontosabban, ha a járgány vezetője nem tudná visszavenni az irányítást. Olyan ez, mint a tempomat, beállítod a sebességet, és a gépkocsi mindaddig tartja, míg a pedálra nem lépsz.

– Azaz – erősíti meg Brezan –, amíg az ember be nem avatkozik a rendszerbe.

– Milyen rendszerről beszéltek? – akad ki Vera.

– Világos – magyaráz Stallone, mert illetékesnek érzi magát. – Hibátlan Flambár gondolatmenete, ugyanis minden rendszer valamilyen faktorizáción megy keresztül, tehát kisebb elemekből épül fel. Ilyen a számítástechnika, ami valójában egy organikus rendszer, digitális jelekből áll, mérhetetlen mennyiségű információról beszélünk. Mi több, az adaptív rendszerek képesek reagálni a környezetre, következésképpen további működésük kedvező módon alakul, tehát fejlődik.

– Emberi nyelven! – könyörögnek sokan.

– Egyszerűen utasítások sorozatáról beszélünk, ezt algoritmus néven ismerjük, mindannyian használjuk, amikor a GPS-navigációra hagyatkozunk…

– Mondjuk, kár volt említened – csap le Jagelló –, mert tegnap is beütöttem valamit, aztán meg elvitt volna a susnyásba, ha nem vagyok észnél.

– Pont ez a lényeg – hangsúlyozza Flambár –, hogy képes voltál korrigálni, miután rájöttél, hogy rossz irányba visz a rendszer.

– Úgy van – összegez Stallone –, mert pusztán orientál a helymeghatározásban és a menetirány ajánlásában, amitől bármikor eltérhetsz, hiszen te vezeted az autót.

– Hoppá! – kap fejéhez Vera. – Akkor van gáz, amikor képtelen vagy beavatkozni és történetesen visszavenni a járgány irányítását. Jól mondom?

– Tökéletesen – helyesel Stallone –, a mi esetünkben erről lehet szó, mondhatni, ez az egyik legnagyobb rizikójuk az önvezető rendszereknek.

– Visszanyal a fagyi, vagy amikor a robot átveszi az irányítást – kommentál szarkasztikusan Kocsistibi.

Hallgatnak. Vélhetően ugyanezen megállapításon gondolkodnak valamennyien, érzékelve digitális valóságunk reális veszélyeit. Mindazonáltal szembeszökő Stallone felkészültsége, különös tekintettel a bűnügyi munka mint matéria és a formálódó metaverzum, ha tetszik, virtuális világ paradoxonjára. A nyomozás kétségtelenül gyakorlatias tevékenység, amelyen belül rendkívül izgalmas az úgynevezett élet elleni ügyek felderítése, amihez vitathatatlanul sokat hozzátesz a számítástechnika, nem is beszélve az adatbázisokról. Ám Stallone mindezek dacára különleges, sokat elárul, hogy ő magát az informatika Darth Vaderének nevezi, bár plasztikusabb jelzővel illetik szakmai körökben, ahol nemes egyszerűséggel csak a digitalizáció Leonardójának becézik. Éles elmével rájöhetünk, hogy a híres itáliai festőről, Leonardo da Vinciről van szó, akit a lexikonok inkább polihisztorként említenek, mert tudós, mérnök, szobrász, anatómus is volt egyszerre. Kéretik azonban nem lebecsülni a Mona Lisát, a Sziklás Madonnát vagy a Keresztelő Szent János című alkotásait, hogy csak a legismertebb képeit említsük. És miért Stallone? Nos, a keresztségben a Szilveszter nevet kapta, erről pedig sokaknak Sylvester Stallone (Sly) jut eszébe, ezért pihent agyú kollégák nyomban így kezdték el becézni. Tény, hogy Szilveszter pótolhatatlan. (Különben, hogy nézne ki egy pót-Szilveszter?)

– Sőt – használja ki a csöndet Da Vinci –, mi, emberek is organikus robotok vagyunk, gyakorlatilag minden, mesterséges intelligenciával folytatott próbálkozás erre épül.

– Igen, erről hallottam – teszi hozzá Flambár. – Feljavítottember-technológiának is nevezik, az élő szöveteket, sejteket, tulajdonképpen az egész szervezetet használják a funkcionalitás és az alkalmazkodóképesség növelése érdekében.

– Hajszálpontosan. Elérkeztünk a biológiai és a technológiai evolúció metszéspontjához – sommáz Stallone.

– Honnan a fenéből tudtok ti ennyi mindent?! – fakadt ki Vera.

– Magam is használok mesterséges intelligenciát – reagál a számítástechnikai fenomén –, nincs nap, hogy ne tennék fel kérdéseket neki.

– És mindegyikre válaszol? – érdeklődik a nyomozónő.

– Kivétel nélkül, az persze más kérdés, hogy tudom-e hasznosítani.

– Ma mit kérdeztél tőle?

– Hogyan tudnám megbékíteni a barátnőmet, akivel pár napja csúnyán összevesztem.

– Na és mit válaszolt?

– Először is sajnálkozását fejezte ki, amiért fasírtban vagyunk…

– Már jó! – röhög Jagelló. – Én is megtettem volna, ha tudok az afférról, minek ehhez egy gép?

– Mindegy, szóval adott tanácsokat, amik között olyanok szerepeltek, hogy bocsánatkérés, türelem, empátia, és hogy én kezdeményezzem a tűzszünetet.

– Megtetted?

– Igen, de nem jött be. Zsófi is használja a mesterséges intelligenciát…

6.

Pawky elégedetten dőlt hátra irodai székében. A bútor amúgy ergonomikus forgószék, kifejezetten az ő kérésére szerezték be, terebélyes hátsófelének ez a legkényelmesebb (ismert, a Varacskos hátsó része feltűnően méretes és formátlan). Akkurátusan szivarra gyújtott. Valójában kocadohányos volt, de látott pár gengszterfilmet, amitől az a kényszerképzete támadt, hogy nemcsak elegáns füstölni, hanem trendi is, már amennyiben rosszfiút akarunk alakítani. Később aztán mániája lett a bűzrúd, kizárólag a Cohiba márkához ragaszkodott, amiről tudjuk, ez a szivarok Rolls-Royce-a. Minőségben és árban felülmúlhatatlan, mivel kézzel sodorják. Csakis Kubában állítják elő, kizárólag torcedor, azaz speciális szivarkészítő foglalkozhat ilyesmivel. Pawkynak valaki azt is mesélte, hogy torcedor kizárólag nő lehet, aki a gondosan összeválogatott dohányleveleket a csupasz combján sodorja, s ettől erotikus az egész.

– Akkor a Hüdra első fázisát hátra is dobhatjuk – fújja ki a füstöt, amelynek hömpölygését, olyan érdeklődéssel figyeli, mintha fontos lenne, mármint a vitálkapacitását illetően.

– Kétségem sincs efelől – nyit ablakot Dexter, aki valamiért oxigénre vágyik. – Most, hogy a Fenevad immár a birtokunkban van, indíthatjuk a teszteket, mondhatni,
a tervnek megfelelően, térben és időben.

– Jó, hogy mondod – rázza halálfej formájú hamutartójába a keletkezett égésterméket –, mindkettő fontos, de leginkább az intervallumra ügyeljünk, sokkhatást csakis azzal tudunk kiváltani.

– Főnök! Nagyjából sejtem a vezérfonalat, de nem bánnám, ha kifejtenéd bővebben a koncepciót.

– Pofonegyszerű. Emlékszel az 1977-es nagy New York-i áramszünetre?

– Lehet azt elfelejteni?

– Július 13-án, este fél tízkor villám csapott a Westchesterben található, a várost ellátó egyik elektromos állomásba. Elsötétült minden…

– Szó szerint, jó időre sötétségbe borult az egész metropolisz, és megkezdődtek a fosztogatások, elszabadult a pokol.

– Nem figyelsz, Dexter! Itt tartottam? Egy állomásba csapott villám, amitől csak az ahhoz tartozó negyed kapitulált. Amiről beszélsz, az a láncreakció következménye, aminek hatására a Queensben működő Ravenswood erőmű teljesen leállt, és ekkor lett totális a sötétség és a zűrzavar.

– Szerencsére most már modernebb az egész rendszer, vannak tartalék állomások, generátorok, trafóközpontok és hasonlók.

– És azok sohasem hibásodnak meg, ugye – vicsorított Pawky a röhögéstől, ami egyszerre volt visszataszító és dermesztő, egyszerűbben: gusztustalanul félelmetes.

Kényszeredetten somolygott Dexter is, akiről tudjuk, hogy kellően rafinált, de korántsem olyan választékos, mint a főnöke. Amolyan consigliere szerepet töltött be, aki eredetileg alvilági berkekben a maffia családfőjének tanácsadója lehetett, így láttuk A Keresztapa című trilógiában. Mindig a don a főnök és elvileg van alvezére, a capo bastone, tehát a második ember, ám az idők folyamán ez is változott, amint a szervezett bűnözés struktúrája ugyancsak. Tévedés azonban azt hinni, hogy lazult a fegyelem és felborult
a hierarchia, ellenkezőleg! A nemzetközi szervezett bűnözés lényegét így foglalja össze egy, az Interpol által készített tájékoztató: „A bűnszervezetek nemzetközi csoportosulása erősen centralizált, bűnözők által működtetett, vállalatok álcázásával folytatott illegális tevékenység, monetáris nyerészkedés, haszonszerzés az extraprofit érdekében.” Angol megfelelője, az organized crime, rendőri berkekben használatos és általánosan elfogadott, hiszen mindenki ugyanazt érti rajta. Mindebből világos Dexter betöltött státusza, ő az ügyvezető igazgató, ami – lássuk be – a rangsorban eléggé magasan pozicionált. Szúrjuk közbe, hogy már a gengszter kifejezés sem a korai, tizenharmadik századi Indiához köthető, amikor bűnözők bandákba verődve városokban fosztogattak, raboltak.

– Dereng valami a káoszelméletről? – kezd sétába a szivaros.

– Ez most így nem ugrik be – motyogja az ügyvezető.

– Sokan a káoszt vagy helyesebben a kaotikus viselkedést egy kézlegyintéssel elintézik, holott az is tudomány.

– Főnök – csap homlokára Dexter –, nem ezt nevezik pillangóhatásnak? Úgy tudom valaki egyszer azt mondta, hogy a lepke egyetlen szárnycsapása a föld egyik felén tornádót idézhet elő a másikon. Jól mondom?