A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alba De Céspedes: Quaderno Proibito. Milano

Fordította Kürthy Ádám András

Copyright © Mondadori Libri S.p.A., Milano

Afterword © Jhumpa Lahiri, Ann Goldstein, 2023

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Kürthy Ádám András, 2024

Afterword Hungarian translation © Greskovits Endre, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Katrien de Blauwer: Rendez-Vous 49

Szerzőfotó © WikimediaCommons, Róma, 1952

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-032-3

Señor don Blas, honnan

vette ezt a szöveget?

Az emberi élet színházának

könyvéből: én azt olvasom.

RAMÓN DE LA CRUZ

1950. november 26.

Rosszul tettem, hogy megvettem ezt a füzetet, nagyon rosszul. De késő bánat. Azt se tudom, mi vitt rá, véletlen volt. Soha nem gondoltam arra, hogy naplót írjak, már csak azért sem, mert a naplónak titokban kell maradnia, így hát el kellene rejtenem Michele meg a gyerekek elől. Nem szeretem rejtegetni a dolgaimat – képtelenség is volna, alig van itthon hely. A következőképpen történt: két hete vasárnap reggel korán elmentem itthonról. Cigarettát akartam venni Michelének, hogy ébredés után a komódon találja: vasárnap későn kel. Gyönyörű, meleg nap volt, pedig már jól benne jártunk az őszben. Gyermeteg örömet leltem abban, hogy sétálok az utcán, a napos oldalon, és elnézem a még mindig zöld fákat meg az ünnepnapokon olyan elégedettnek látszó embereket. Úgy döntöttem, sétálok egyet, elmegyek egészen a térig, az ottani trafikhoz. Útközben megfigyeltem, hogy sokan megállnak a virágárus standjánál, megálltam hát én is, és vettem egy csokor körömvirágot. „Vasárnap kell egy kis virág az asztalra – mondta a virágárusnő –, észreveszik azt a férfiak.” Mosolyogva bólogattam, de nem gondoltam se Michelére, se Riccardóra, ahogy a virágot vettem – pedig a fiam igazán nagyra értékeli –, saját magamnak vettem a csokrot, hogy séta közben a kezemben foghassam. A trafikban rengetegen voltak. Míg vártam a soromra – a pénz már előkészítve –, megláttam egy halom füzetet a kirakatban. Feketék voltak, fényesek és vastagok, az iskolában használnak ilyet – annak idején, még mielőtt használatba vettem volna őket, elragadtatással írtam be a nevemet az első oldalra: Valeria. „Adjon egy olyan füzetet is” – mondtam, ahogy a táskámban turkáltam további pénz után. Ám a trafikos szigorúan azt mondta: „Azt nem lehet, tilos.” Elmagyarázta, hogy az ajtó előtt strázsáló rendőr vasárnaponként arra ügyel, hogy kizárólag dohányt adjanak el, semmi mást. Egyedül maradtam az üzletben. „Szükségem van rá – mondtam –, égető szükségem.” Zaklatottan suttogtam, készen álltam rá, hogy ne tágítsak, hogy könyörögjek érte. Erre ő körbesandított, majd fürgén fogott egy füzetet, átnyújtotta a pult fölött, és azt mondta: „Dugja a kabátja alá.”

Egészen hazáig a kabátom alatt tartottam. Attól féltem, kicsusszan, és leesik a földre, amíg a portásnő nem is tudom, mit magyarázott a gázóráról. Ahogy kinyitottam a bejárati ajtót, elpirultam: be akartam surranni a hálószobába, ám eszembe jutott, hogy Michele még ágyban van. Közben Mirella is megszólított: „Anya…” Riccardo megkérdezte: „Anya, megvetted az újságot?” Zaklatott voltam, és zavart, attól féltem, nem sikerül levennem a kabátot, amíg egymagam vagyok. A szekrénybe fogom tenni – gondoltam –, de nem, Mirella gyakran nyitogatja, hogy felvegye valamelyik ruhámat: egy pár kesztyűt vagy egy blúzt. A komódot Michele nyitja ki folyton. Az íróasztalt meg Riccardo foglalta el. Eltűnődtem ezen: nincs a lakásban egy fiók vagy egy kis zug, amely az enyém volna. A fehérneműs szekrénybe – döntöttem, de aztán eszembe jutott, hogy Mirella vasárnaponként onnan veszi elő a tiszta terítőt az ebédlőasztalra. Végül a rongyoszsákba dobtam a konyhában. Épp csak hogy eleresztettem a zsák száját, Mirella már be is lépett, és azt mondta: „Mi bajod, anya? Tisztára kipirultál.” „Biztos a kabát miatt – feleltem, ahogy levettem –, meleg van ma odakint.” Úgy éreztem, erre azt felelhetné: Nem igaz, azért pirultál el, mert elrejtettél valamit a zsákban. Hiába győzködtem magam arról, hogy semmi rosszat nem csináltam. Fülemben csengett a trafikos figyelmeztetése: Tilos.

December 10.

Több mint két hétig rejtegettem a füzetet, közben egy sort se írtam. Az első naptól fogva nehéz volt olyan rejtekhelyet találnom, ahol senki nem bukkan rá. Ha Riccardo találja meg, egyetemi jegyzeteihez vette volna birtokba, ha Mirella, akkora kulcsra zárt fiókban őrzött naplóját folytatta volna benne. Megvédhettem volna, mondhattam volna, hogy az enyém, de meg is kellett volna indokolnom, hogy mire használom. A bevásárlási kiadásokat reklámnaptárban könyvelem, Michele hozza a bankból az év első napjaiban – ő maga is azt javasolta volna nagylelkűen, hogy adjam a füzetet Riccardónak. És ha ez megtörtént volna, lemondok róla, és soha eszembe se jut még egyet venni – ezért makacsul küzdöttem magammal, bár be kell vallanom, amióta enyém a füzet, egy perc nyugtom sincs. Korábban mindig bánkódtam, ha a gyerekek elmentek itthonról, most pedig alig várom, hogy végre magamra maradhassak, és írhassak. Mostanáig fel sem merült bennem, hogy az itthoni helyszűke és az irodai munkám miatt szinte soha nem vagyok egyedül. Csalnom kellett, hogy naplót írhassak: vettem három jegyet a futballmeccsre, és azt mondtam, hogy egy kolléganőm ajándéka. Dupla csalás volt ez, mert a konyhapénzből csippentettem le. Reggeli után segítettem felöltözni Michelének meg a gyerekeknek, kölcsönadtam Mirellának a télikabátomat, kedvesen elbúcsúztam tőlük, és elégedett borzongással zártam be mögöttük az ajtót. Rögtön megbántam, és az ablakhoz szaladtam, mintha vissza kellene hívnom őket. De már messze jártak – úgy láttam, mintha az általam kitervelt kelepce felé sietnének, nem pedig egy ártatlan futballmeccsre. Nevetgéltek, és ez a nevetés furdalta a lelkiismeretemet. Amint eljöttem az ablaktól, leültem írni, de a konyhát még rendbe kellett raknom – Mirella nem segíthetett. Aznap még Michele is nyitva hagyta a szekrényt: erre-arra egy-egy nyakkendő – hiába rendes természete szerint, néha mindent szanaszét hagy. Mára is vettem jegyet a futballmeccsre, így van egy kis nyugtom. Az a legkülönösebb, hogy amint előszedhetem rejtekhelyéről a füzetet, semmi leírnivaló se jut eszembe a titokban tartásáért vívott mindennapos harcomon kívül. Most a téli holmik ládájában tartom. Tegnapelőtt le kellett róla beszélnem Mirellát, hogy kinyissa: a vastag sínadrágjait akarta elővenni – mióta nem fűtünk, ezeket hordja itthon. De ott volt a füzet: ha felemeli a láda fedelét, azonnal észreveszi. Így hát azt mondtam neki: „Ráér még, ráér még” – ő pedig háborgott: „De fázom.” Michelének is feltűnt, hogy milyen hevesen tiltakozom. Mikor magunkra maradtunk, azt mondta, nem érti, miért nem hagyom békén Mirellát. Erre én visszavágtam neki: „Tudom, mit csinálok” – ő meg csak nézett rám, elámult szokatlan hangulatváltásomon. „Nem szeretem, ha beleszólsz a gyerekekkel való vitáimba – folytattam. – Minden tekintélyemtől megfosztasz.” És miközben tiltakozott, hogy általában épp azt hányom a szemére, hogy nem foglalkozik velük eleget, jókedvűen közelített hozzám: „Mi van ma veled, anya?” – nekem pedig az jutott eszembe, talán kezdek feszült és ingerlékeny lenni, mint, ahogy mondják, minden nő negyven felett: azt gyanítottam, Michele is erre gondol, és ettől mélységesen megalázva éreztem magam.

December 11.

Ahogy újraolvasom a tegnap írottakat, fel kell vetnem a kérdést, nem aznap indult-e változásnak a jellemem, amikor a férjem először szólított játékosan „anyának”. Eleinte nagyon tetszett, mert úgy éreztem tőle, mintha én volnék az egyetlen felnőtt a házban, aki már mindent tud az életről. Ez tovább növelte bennem a gyermekkorom óta meglévő felelősségérzetet. Azért is tetszett, mert így igazolhattam magamban a rám-rám törő gyengédségrohamokat, melyeket Michele viselkedése vált ki belőlem: olyan szende és naiv maradt máig, pedig mindjárt ötvenéves. Amikor „anyának” szólít, én félig szigorú, félig gyengéd hangon válaszolok neki, ugyanúgy, ahogy Riccardóval beszéltem kisgyerekkorában. De most már értem, hogy hiba volt: ő volt az egyetlen, akinek én még Valeria voltam. A szüleim gyermekkorom óta Bebének hívnak, velük nehéz másnak lennem, mint akkor, amikor ezt a becenevet adták – hiszen, bár mindketten mindent elvárnak tőlem, amit egy felnőttől el lehet, mintha mégsem látnák be igazán, hogy felnőtt vagyok. Igen, egyedül Michele számára voltam Valeria. Néhány barátnőmnek még mindig Pisani vagyok, az iskolatárs, másoknak meg Michele felesége, Riccardo és Mirella édesanyja. Michele számára viszont megismerkedésünktől fogva Valeria voltam.

December 15.

Valahányszor kinyitom ezt a füzetet, megnézem a nevemet az első oldalon. Elégedetten szemlélem megfontolt, nem túl elnyújtott, oldalra dőlő betűimet, bár világosan árulkodnak életkoromról. Negyvenhárom éves vagyok, de ha belegondolok, nem akarom elhinni. Mások is elcsodálkoznak, ha a gyerekeim mellett látnak, kapok is mindig valami bókot, amin Riccardo és Mirella feszengve mosolyognak. Akárhogy is, negyvenhárom éves vagyok, és szégyenletesnek találom, hogy ilyen gyerekes kibúvókhoz kell folyamodnom, ha írni akarok ebbe a füzetbe. Vagyis be kell vallanom Michelének meg a gyerekeknek a füzet létezését, és ki kell állnom azért, hogy jogom van bezárkózni egy szobába, és írni, amikor csak akarok. Oktalanul viselkedtem kezdettől fogva, és ha így folytatom, egyre inkább az lesz a benyomásom, hogy valami rosszat teszek. Képtelenség. És mégis, most már az irodában sincs nyugtom. Ha az igazgató benn tart túlórára, attól félek, Michele előttem ér haza, és valami oknál fogva kutakodni kezd a régi levelek között – oda rejtettem most a füzetet –, így hát gyakran valami kifogást keresek, hogy ne kelljen benn maradnom, és így lemondok a túlórapénzről is. Aggódva sietek haza: ha meglátom Michele kabátját az előszobában, kiugrik a szívem a helyéről – félve lépek be az ebédlőbe, nehogy meglássam kezében a feketén csillogó füzetet. Ha éppen a gyerekekkel beszélget, amikor rátalálok, akkor is azt gondolom, megtalálhatta, és csak arra vár, maradjunk négyszemközt, hogy szóba hozhassa. Esténként mindig úgy látom, különös gonddal csukja be a szobánk ajtaját, figyel a kilincs kattanására. Most idefordul, és megmondja. De nem mond semmit: csak precíz megszokásból csukja mindig így az ajtót.

Tegnapelőtt Michele felhívott az irodában, én meg rögtön megijedtem, hogy talán, ki tudja, miért, hazament, és megtalálta a füzetet. Dermedten fogadtam a hívást. „Figyelj csak, kérdeznem kell valamit…” – vágott bele. Néhány pillanatig lélegzet-visszafojtva azon tűnődtem, álljak-e ki amellett, hogy annyi füzetet van jogom tartani, amennyit csak akarok, vagy inkább kérlelni kezdjem: Michele, érts meg, tudom, hogy rosszul tettem… De  csak azt akarta tudni, észben tartotta-e Riccardo, hogy be kell mennie az egyetemre rendezni a tandíjat, aznap volt ugyanis a fizetési határidő.

December 21.

Tegnap este, vacsora után szóltam Mirellának: nem tetszik az a szokása, hogy kulcsra zárva tartja az íróasztalfiókját. Meglepetten mondta, hogy évek óta zárja. Erre azt feleltem, hogy nekem már évek óta nem tetszik. Mirella erre rávágta: azért tanul olyan sokat, mert dolgozni akar, hogy függetlenedjen, és amint nagykorú lesz, elmegy itthonról – így az összes fiókját zárva tarthatja, és senki se neheztelhet rá. Hozzátette, hogy a fiókban a naplóját tartja, ezért zárja kulcsra, egyébként meg Riccardo is ugyanígy tesz a lányoktól kapott leveleivel. Erre azt feleltem, hogy akkor Michelével nekünk is lenne jogunk kulcsra zárható fiókhoz. „És csakugyan, van is – szólt hozzá Michele –: az a fiók, ahol a pénzt tartjuk.” De én erősködtem, hogy szeretnék egyet saját magamnak is – erre Michele mosolyogva kérdezte: „Mihez kezdenél vele?” „Nem is tudom, ott tarthatnám a személyes leveleimet – válaszoltam –, néhány emléket. Vagy éppen egy naplót, mint Mirella.” Erre aztán, Michelét is beleértve, mindenki felnevetett: hogy nekem naplóm legyen! „Mégis mit írnál bele, anya?” – kérdezte Michele. Mirella megfeledkezett a sértettségéről, és nevetett ő is. Nem törődtem velük, kardoskodtam tovább. Erre Riccardo nagy komolyan felkelt, és odajött hozzám. „Anyunak igaza van – mondta jelentőségteljes hangon –, neki is éppúgy joga van egy naplóhoz, mint Mirellának, titkos naplóhoz, akár szerelmi naplóhoz is. Megmondom azt is, hogy egy ideje gyanakszom: szerintem titkos hódolója van.” Teljes komolyságot tettetett, ráncolta a homlokát, Michele pedig beszállt a játékba: mintha elkomorult volna, és azt mondta, bizony, csakugyan, anya mintha megváltozott volna, figyeljünk oda rá. Aztán megint mindenki felnevetett, harsányan, körülálltak, megöleltek – még Mirella is. Riccardo két ujja közé fogta az arcomat, és gyengéden megkérdezte: „Mondd csak, mégis mit írnál abba a naplóba?” Hirtelen sírva fakadtam, nem is értettem, mi bajom – a végtelen fáradtságon túl. Riccardo elsápadt, amint észrevette, hogy sírok, átölelt, és azt mondta: „Vicceltem, anyucikám, hát nem érted, hogy csak vicceltem? Bocsáss meg…” Aztán a húgához fordult, és azt mondta, mindig miatta történik az ilyesmi. Mirella kisietett az étkezőből, és becsapta maga mögött az ajtót.

Nem sokkal később Riccardo is lefeküdt, és kettesben maradtunk Michelével. Michele kedvesen kezdett beszélni hozzám. Azt mondta, megérti anyai féltékenységemet, de hozzá kell már szoknom, hogy Mirellára nagylányként, nőként tekintsek. Megpróbáltam elmagyarázni, hogy nem erről van szó, ám ő csak folytatta: „Tizenkilenc éves, rendben van, ha van valamije, valami olyasmi, amit otthon nem akar kibeszélni. Valami kis titka.” „Na és nekünk? – kérdeztem vissza. – Hát nekünk nincs hozzá jogunk, hogy legyen valami titkunk?” Michele megfogta a kezemet, gyengéden megsimogatta. „Drágám – szólalt meg –, hát mégis milyen titkunk volna nekünk a mi korunkban?” Ha mindezt hányaveti, tréfálkozó hangon mondja, felháborodok, ám őszinte hangjába belesápadtam. Reméltem, hogy a gyerekek tényleg úgy feküdtek le, hogy pillanatnyi elgyengülésemet anyai féltékenységnek vélték. „Elsápadtál, anya – mondta Michele –, túlhajszolod magad, sokat dolgozol; töltök neked egy konyakot.” Felpattantam, hogy tiltakozzak. De Michele ragaszkodott hozzá. „Köszönöm – mondtam. – Nem kérek inni semmit, már elmúlt. Igazad van, talán kimerültem, de most már minden rendben.” Mosolyogtam, megnyugtatásképpen át is öleltem. „Te már csak ilyen vagy: mindig rögtön összeszeded magad – jegyezte meg Michele kedvesen –, akkor hát semmi konyak.” Én meg zavartan lesütöttem a szemem. A spájzba, a konyakosüveg mellé, egy régi süteményes dobozba rejtettem a naplót.