Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Rahul Jandial: This Is Why You Dream: What your sleeping brain reveals about your waking life

Copyright © Rahul Jandial 2024

First published as WHY WE DREAM in 2024 by Cornerstone Press, an imprint of Cornerstone.

Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies

All rights reserved.

Design © Emma Grey-Gelder

Borítófotó © Image by Rachele Totaro / Getty Images

Hungarian translation © Novák Gábor, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 502 8

Apának, amiért megtanította, hogyan gondolkodjam

Tartalomjegyzék

Bevezetés: Egy kis csoda éjjelenként

1. Álomra születtünk

2. Szükségünk van rémálmokra

3. Erotikus álmok: a vágy megtestesülése

4. Álmodás és kreativitás: hogyan szabadítják fel az álmok a kreatív ént?

5. Álmodás és egészség: mit árulnak el az álmok a jóllétünkről?

6. Tudatos álmok: az éber és álmodó elme keveréke

7. Hogyan idézz elő tudatos álmokat?

8. Az álmodás jövője

9. Az álmok értelmezése

Következtetés: Az álmok transzcendens hatalma

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

További olvasmányok

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Bevezetés Egy kis csoda éjjelenként

Egész életemet az agynak szenteltem. PhD-s idegsebészként és neurológusként rákban és más betegségekben szenvedő embereken végzek műtéteket. Ezenkívül egy kutatólaboratóriumot is vezetek. Áhítattal vegyes tisztelet nélkül lehetetlen lenne ennyi időt tölteni az agy gyógyításával és tanulmányozásával. Minél többet tanulok, annál nagyobb bennem a csodálat – sőt rajongás.

Az agy végtelenül összetett szerv a maga több milliárd neuronjával, és azok trilliónyi kapcsolódásával. Ám saját, jelenleg is zajló felfedezőutam során az agy egyik képessége mindegyik másiknál jobban felkeltette a figyelmem: az álmodás. Sok éven át kerestem a választ az alapvető kérdésekre: miért álmodunk? Hogyan álmodunk? És ami talán a legfontosabb: mit jelentenek az álmok? És a kérdéseimmel nem vagyok egyedül.

Az álmok mindig is a titkok forrásai voltak. Felkeltették az emberiség nagy gondolkodóinak érdeklődését, az ősi egyiptomiaktól és Arisztotelésztől kezdve Charles Dickensig és Maya Angelou-ig, a filmrendező Christopher Nolantől az aktivista Nelson Mandelán át a meggyilkolt brooklyni rapperig, Notorious B.I.G.-ig. Inspirációként szolgáltak a találmányokhoz és a művészethez, az orvostudományhoz és a pszichológiához, a valláshoz és a filozófiához. Értelmezték őket előjelként, üzenetként az istenektől és a tudatalattinktól, a lélektől és az éntől, az angyaloktól és a démonoktól. Megváltoztatták egyének életét és a világ menetét, előidéztek lánykéréseket és üzleti ajánlatokat, inspiráltak dalszövegeket és tudományos áttöréseket, kiváltottak inváziókat és mentális összeomlásokat.

Az álmok elragadnak, megrémítenek, feltüzelnek és ösztönöznek minket, mert egyszerre annyira valóságosak és annyira szürreálisak. Egy időben vagyunk álmaink létrehozói, és tehetetlen résztvevők különös teremtményeinkben. Az álmok belőlünk származnak, valahogy mégis elkülönülnek tőlünk, olyan belső filmek, amelyek nem követik az idő vagy a természet törvényeit, egyszerre nagyon intimek és a befolyásunkon kívül állók.

Ahogy a brit költő, Lord Byron írta:

Kettős a lét: külön világ az Álom,

A mezsgye ő élet s halál között,

Balul nevezve így külön világ,

Szilaj valóság téres birodalma;

Lehelnek, sírnak és kéjcsókban égnek

Mélységes rejtekükben álmaink;

Ránehezülnek éber képzetinkre,

Levéve máskor éber óra gondját…1*

Az álmok gyakran összefüggéstelen és logikátlan természetét figyelembe véve nehéz lehet elképzelni, hogy álmaid elképzelt könnyei, kínzásai és örömei túl sokat elárulnának rólad. Idővel azonban éles képet festenek arról, hogyan látjuk önmagunkat és a világot. Megvilágítják természetünket, érdeklődésünket, legmélyebb aggodalmainkat. Ezáltal egyedi módon az álmaink vagyunk, az álmaink pedig egyedi módon minket tükröznek.

Bár az álmok keletkezése rejtélyesnek tűnhet, a forrásuk korántsem az. Az agy elektromosan rezonál, az elektromos áramlás hullámokban vonul végig rajta életünk minden pillanatában. Az álom a normális agyi elektrofiziológia terméke, egy elképesztő transzformáció, amely létrejön minden éjjel, amikor alszunk, követve a biológiai életet vezérlő cirkadián ritmust (a nappal–éjszaka ciklusát).

Az álmokat nem lenne szabad semmibe venni csak azért, mert alvás közben történnek meg, vagy mert nélkülözik az ébrenlét óráiban az embereket vezérlő logikát. Az álmok egy másfajta gondolkodást képviselnek. Pontosan a vadságuk az, ami felruházza őket a transzformálás képességével. A művészet, a formatervezés, a divat nagy lépései pontosan azon a fajta szerteágazó gondolkodáson alapulnak, ami az álmok természetes velejárója; az emberek számára pedig a kultúra, a nyelv és a kreativitás tette lehetővé, hogy jóval fizikai evolúciónkon túl is fejlődhessünk. Az álmodás ott van mindezek lényegében.

Ma az „álom” kifejezés sok mindent jelent: ambíciót, ideált, egy fantáziát, és az alvás közben létrejövő élénk narratívát. Az idegtudomány megmutatta, hogy az alvás és az ébrenlét közötti határok egyáltalán nem olyan egyértelműek. Az álmok segíthetnek egy probléma megoldásában; egy hangszer, egy nyelv, egy táncmozdulat elsajátításában; egy sportág gyakorlásában; tippeket adhatnak az egészségeddel kapcsolatban; és megjósolhatják a jövőt. Hozzájárulhatnak a spirituális gyarapodásodhoz. Az elfelejtett álmok is alakíthatják az elmédet, és befolyásolhatják a napodat. Megtanulhatsz emlékezni az álmokra, kiszűrni a tartalmukat, illetve irányítani őket az úgynevezett tudatos álmodás révén. És ami a legfontosabb, az álmok hordozzák a legnagyobb ajándékot is, ami az önismeret. Ha képes vagy értelmezni az álmaidat, értelmet adhatsz a létezésednek, és új, sokkal alaposabb módokon fedezheted fel érzelmi életedet.

Az álom a megismerés megfoghatatlan formája. Mivel egyedül, a világtól elzárva tapasztaljuk meg, egyfős közönség szubjektív élménye lesz, így kívül esik a kísérleti tesztek vagy a tudományos bizonyítékok birodalmán. Ebben a könyvben megpróbálom ábrázolni, mennyire kiterjedtek jelen pillanatban az álmokkal és az álmodással kapcsolatos ismereteink, miközben rámutatok a kutatásokban rejlő bizonytalanságokra, és a kutatók közötti nézeteltérésekre is. Emellett ismertetem az elméleteket is, amelyeket a legfrissebb kutatásokra és saját, az emberi aggyal kapcsolatos tudásomra alapozva állítottam fel. Összefoglalva, ez a könyv több különálló szakterület információinak összegzése. Egy hatalmas erőfeszítés, és a még annál is nagyobb alázatosság végterméke.

Mielőtt belevágnánk, egy pillanatra gondolkodjunk el az álom mágiáján. Amikor álmodunk, felülemelkedünk fizikai önmagunkon. Már nem vagyunk tudatában, hogy az ágyban fekszünk, vagy hogy egyáltalán fekszünk. A szemünk csukva van, mégis látunk. A testünk mozdulatlan, de képesek vagyunk járni, futni, autót vezetni, repülni. Némák vagyunk, miközben olyan emberekkel beszélgetünk, akiket ismerünk és szeretünk, legyenek élők vagy holtak, és olyanokkal is, akikkel soha nem találkoztunk. A jelenben létezünk, de visszautazhatunk az időben, vagy előreugorhatunk a jövőbe. Egy bizonyos ponton tartózkodunk, de olyan helyekre juthatunk el, ahol évek óta nem jártunk, vagy amelyek csak a képzeletünkben léteznek. Egy saját magunk teremtette világban vagyunk – és megvan benne a potenciál arra, hogy jobb legyen a valódinál. Az álom a mi éjszakai csodadózisunk.

* Komjáthy Jenő fordítása.

1. Álomra születtünk

Amikor úgynevezett éber agyműtétet végzünk, egy tollszerű készülékkel apró elektromos impulzusokat juttatok a páciens agyába. Az agy hullámos felszíne feltárva opálosan csillog, erek és artériák szövik át. A páciens ébren van, mégsem érez fájdalmat, mert az agyban nincsenek fájdalomreceptorok. Az elektromosság azonban kifejti a hatását. Minden agy egyedi, és bizonyos pontjai érintésre életre kelnek. Megérintesz egy pontot, és a páciens gyerekkori emlékről számol be. Megérintesz egy másikat, és citromillatot érez. Egy harmadikat, és szomorúság, szégyenérzet, esetleg vágy fogja el.

Az éber agyműtét célja azoknak a pontoknak a megtalálása, ahol az elektromos impulzusra nem érkezik reakció. Ezek azok a helyek, ahol biztonságosan át lehet vágni a felszíni szövetet a daganat eléréséhez. Amikor a mikrokisülés nem vált ki reakciót, tudom, hogy a szétválasztás nem jár funkcionális sérüléssel.

Miközben az éber agyműtétek során módszeresen, milliméterenként stimulálom a külső réteget – az agykérget –, bizarr és mélyreható élményeket váltok ki a páciensekből. Ezek időnként olyan intenzívek, hogy a betegek megkérnek, hagyjam abba, és ilyenkor szünetet kell tartanom a műtétben. Bár az agykéreg alig öt milliméter vastag, tartalmazza mindannak a nagy részét, ami azzá tesz minket, akik vagyunk: a nyelvet, az érzékelést, az emlékeket, a gondolatokat. Az apró elektromos kisülések hatására a páciensek hangokat hallanak, traumatikus élményeket élnek újra, alapvető érzelmeket tapasztalnak meg, akár még álmokat is látnak.

A rémálmokat valójában ki lehet váltani elektromos stimulációval is. Szüntesd meg a feszültséget az agy felszínének egy bizonyos részén, és a rémálom véget ér. Vezess újra elektromosságot ugyanabba a pontba, és visszatér ugyanaz a rémálom. Mostanra kiderült, hogy a visszatérő rémálmok az idegi elektromos aktivitás önfenntartó, végtelenített hurkai, amelyek visszajátsszák a rémisztő élményeket.

A szakmám így kétségbevonhatatlan módon válaszolt az emberiség egyik legrégebbi kérdésére: honnan jönnek az álmok? Teljes bizonyossággal állíthatom, hogy az álmok forrása az agyunk, azon belül is az agyunk elektromos aktivitása.

Az álmok valódi forrását illetően nagyon hosszú ideig csak találgatni tudtunk. Az emberi történelem legnagyobb részében az álmok az istenek, a démonok vagy az őseink üzenetei voltak, esetleg az éjszakában bolyongó lélek által összeszedegetett információk. A legutolsó, amit az emberek el tudtak volna képzelni, hogy az álmok a koponyánkban lévő, látszólag inaktív szövethalmazból származnak. Úgy hitték, az agy alvás közben passzívan pihen, az álmokat pedig nem tekintették az alvás termékének. Miért is tették volna? Hogyan lehetne a külvilágból érkező ingerektől megfosztott agy a forrása ennek a csodálatos éjszakai élménynek? Nem, az álmok csakis valami nálunk sokkal nagyobb, önmagunkon túlmutató helyről érkezhettek.

Természetesen ma már tudjuk, hogy a tudatosságot az elektromosság táplálja, ahogy az álmokat is, és az is kiderült, hogy az álmodó agy ugyanolyan aktív, mint az éber agy. Valójában az alvás bizonyos szakaszai közben mért elektromos intenzitás, illetve mintázatok szinte megegyeznek az ébrenlétiével. Ráadásul az agy egyes részein álmodás közben felhasznált energia meghaladhatja az ébrenléti energiafelhasználást, főként az agy érzelmi és vizuális központjában. Míg az éber agy általában három-négy százalékkal tudja módosítani az anyagcsere-aktivitást az agy érzelmi, limbikus rendszerében, az álmodó agy akár tizenöt százalékkal is felpörgetheti a limbikus rendszert. Ez azt jelenti, hogy az álmok képesek olyan érzelmi intenzitást elérni, ami éber életünkben biológiailag nem lehetséges. Gyakorlatilag mondhatjuk, hogy soha nem vagy annyira élő, mint amikor álmodsz.

Amikor álmodunk, elménk pulzál az agykérgi aktivitástól: éles képek, mély érzések, szabad mozgás. Az álmok mélyen hatnak ránk, mert valóságként éljük meg őket. Az álomban megtapasztalt öröm pszichológiailag nem különbözik az ébrenléti örömtől, de ugyanez a helyzet a rémülettel, a frusztrációval, a szexuális izgalommal, a dühvel és a félelemmel is. Annak is megvan az oka, hogy álmaink fizikai élményei annyira valóságosnak tűnnek. Ha álmunkban futunk, a motoros kéreg aktiválódik: az agynak ugyanaz a része, amit a valódi futásnál is használsz. Ha álmodban egy szerető érintését érzed, a szenzoros kéreg kap stimulációt, ugyanúgy, mint ébrenlétben. Ha elképzelsz egy helyet, ahol egykor éltél, a nyakszirti lebeny lép működésbe – ez a terület felel a vizuális érzékelésért.

Vannak, akik azt állítják, sosem álmodnak. A valóságban gyakorlatilag mindenki álmodik, bár nem mindenki emlékszik rá. Nem mi választjuk meg, hogy álmodunk-e. Szükségünk is van az álmokra. Ha eleget aludtunk, de álom nélkül, azonnal elkezdünk álmodni, amint újra álomba merülünk. Ha pedig nem lehetséges az alvás, élénk álmok akkor is jelentkezhetnek. Még a ritka és halálos, fatális familiáris inszomniának nevezett, az alvást lehetetlenné tevő genetikai betegségben szenvedő embereknél is olyan erős az álom utáni vágy, hogy az álmok átszivárognak a nappalokba. Álmodni létfontosságú.

Az álmot tanulmányozó kutatók évtizedeken keresztül csak az alvás egyik fázisára, a gyors szemmozgásos, vagy REM-álomra koncentráltak. Arra a megállapításra jutottak, hogy éjszakánként nagyjából két órát töltünk álmodással. Ha kiszámolod, ez azt jelenti, hogy életünk körülbelül tizenketted részét – minden évben egy hónapot – álomba merülve töltjük. Vagyis hatalmas energiákat szentelünk az álmodásnak, és lehet, hogy még alaposan alá is becsülik a mértékét. Amikor az alváslaborokban a kutatók felébresztik a kutatások résztvevőit az éjszaka különböző szakaszaiban (nem csak a REM-fázisban), azzal szembesülnek, hogy az álmodás az alvás bármelyik fázisában lehetséges. Vagyis nem elképzelhetetlen, hogy majdnem az életünk egyharmadát álmodással töltjük.

Manapság hatalmas figyelem irányul arra, hogy az alvás mennyire szükséges az egészség megőrzéséhez, de a kutatások eredményei elgondolkodtattak: talán nem is igazán az alvásra van szükségünk, hanem az álmokra.

Mi hozza létre az álmodó elmét?

Az álmok egyfajta mentális aktivitás eredményei, de nem igényelnek külső stimulációt. Nem képek, hangok, szagok vagy érintések váltják ki őket, hanem automatikusan, minden erőfeszítés nélkül érkeznek. Ahhoz, hogy el tudjuk képzelni, hogyan lehetséges ez, vizsgáljuk meg mikroszkopikusan az agyat, kezdve a gondolat legalapvetőbb építőkövével: a neuronnal.

A neuronok hozzák létre az agyban a gondolatokat előállító elektromos kapcsolatokat. Amikor álmodunk, a neuronok együtt másodpercenként több ezer alkalommal aktiválódnak. A neuronok önmagukban annyira sérülékenyek, hogy a gerincagyi folyadéknak kell védenie őket, ami egyben az elektromos vezetőképességet is lehetővé teszi. Ez a tápanyagokban és ionokban gazdag folyadék a neuronokat egyfajta élő akkumulátorrá alakítja, amely alkalmas elektromos kisülések létrehozására.

Saját laboratóriumomban, illetve a világ más létesítményeiben egészen egyetlen sejtig vagy neuronig szét tudjuk választani az agykérgi szövetet. Egyetlen neuron a Petri-csészében él, de inaktív. Ha azonban hozzáteszünk még néhány neuront, a helyzet megváltozik. A sejtek maguktól egyesülnek. De tesznek valami mást is, valami igazán figyelemre méltót. A neuronok apró elektromos kisüléseket váltanak egymás közt, és a sejthalmaz elektromos töltést kap. Ebben az a meglepő, hogy a neuronoknak nincs szükségük semmiféle ösztönzésre vagy irányításra. Nem kapnak külső stimulálást, mégis feltöltődnek elektromosan. Ezt az elképesztő kölcsönhatást stimulációtól független elektromos aktivitásnak nevezzük.

Ugyanez játszódik le az agy egészében, százmilliárd neuronnal és százmilliárd támogató sejttel. Nem ülnek tétlenül, várva, hogy a világ felgerjessze vagy provokálja őket. Létrehozzák saját elektromos aktivitásukat, amely hullámokban árasztja el az agyat, akár ösztönzés nélkül is. Ezt stimulációtól független kogníciónak nevezik, és emiatt vannak gondolataink akkor is, amikor el vagyunk vágva a külvilágtól. Ez történik, amikor álmodunk. Agyunk nem kap külső stimulációt, mégis aktív marad. Ám ahhoz, hogy megtapasztaljuk az álmok vad, vizuális narratíváját, három dolognak kell megtörténnie.

Az első, hogy a test megbénuljon. Szervezetünk két neurotranszmittert bocsát ki, a glicint és a gamma-aminovajsavat (GABA), amelyek gyakorlatilag lekapcsolják a motoneuronokat, a gerincoszlop speciális sejtjeit, amelyek aktiválják az izmokat. A test ily módon történő lezárása lehetővé teszi a biztonságos álmodást. Másként az álmunk szerint mozognánk.

A másik dolog, aminek meg kell történnie, mielőtt álmodni tudnánk, az agy végrehajtó hálózatának lekapcsolódása. A logikáért, a rendért és a valóságérzékelésért felelős végrehajtó hálózat agyunk két féltekéjének különböző részeiből tevődik össze, amelyek egyszerre aktiválódnak. Ha a végrehajtó hálózat ki van kapcsolva, figyelmen kívül hagyhatjuk az idő, a tér és a logika megszokott szabályait. Mivel időlegesen félretettük a mérlegelést és a logikát, kétkedés nélkül képesek vagyunk elfogadni álmaink valószínűtlen eseményeit. Ez adja meg az álmoknak az erőt és az egyedi jelleget.

A harmadik dolog, ami megtörténik álmodáskor, hogy a figyelmünk befelé fordul. Amikor erre sor kerül, aktiváljuk az agy különböző régióiban található, egymástól független részeket, összefoglaló nevén a nyugalmi hálózatot (DMN). A név félrevezető, mert itt egyáltalán nem passzív nyugalmi állapotról van szó. Éppen ezért ebben a könyvben az agynak ezekre a részeire képzeleti hálózatként fogok utalni – ezt az alternatív elnevezést néhányan már a tudományos közösségben is használják, az agyi hálózat és a kreatív gondolkodás közötti kapcsolat miatt.

Amikor ébren vagyunk, de az elménket nem foglalja le valamilyen tevékenység vagy feladat, akkor sem üres, mint egy parancsra váró számítógép képernyője a villogó kurzorral. Az agy ilyenkor természetes módon átvált a végrehajtó hálózatról a képzeleti hálózatra, a figyelmünket kívülről befelé tereli. A képzeleti hálózat aktiválódásával az agy szabadon bolyonghat, és ez a kanyargós ösvény gyakran vezet váratlan intuíciókhoz. Amikor a külvilág nem követeli magának a figyelmünket, a képzeleti hálózatot alkotó agyi régiók veszik át az uralmat.

Ahogy éljük mindennapi életünket, a végrehajtó hálózat és a képzeleti hálózat gyakorlatilag felváltva dominál. Most, miközben ezeket a szavakat olvasod, a végrehajtó hálózat működik, de közben a képzeleti hálózat sem pihen. Ugrásra készen várja a szünetet a végrehajtó hálózatot lefoglaló feladatokban. Amint eljön egy ilyen pillanat, a figyelmünk befelé fordul, és életre kel a képzeleti hálózat. Amikor a képzeleti hálózat aktív, és elfoglalja a vezető helyet kognitív hierarchiánkban, laza asszociációkat és nem egyértelmű kapcsolatokat keres az emlékeink közt, amelyeket csak nagyon vékony szálak kötnek össze, és lefuttat néhány „mi lenne, ha” szimulációt. Ezek lehetnek olyan furcsák vagy valóságtól elrugaszkodottak, hogy racionális elménk azonnal elveti őket, amikor a végrehajtó rendszer uralkodik. A képzeleti rendszernek köszönhetően álmodó agyunk oly módon kötetlen és szétszórt, ahogy éber elménk soha nem lenne rá képes.

A képzeleti hálózat központi szerepet játszik az álmodás folyamatában. Lehetővé teszi számunkra, hogy a külvilágból érkező vizuális információk fogadása nélkül is „lássunk”. Sőt, ha belevilágítasz egy álmodó szemébe, nem is fogja érzékelni. Amikor álmodunk, mintha filmet vetítenének egy sötét moziban. Nagyon is érthető, hogy az ókori görögök miért használták az „álmot látni” kifejezést az „álmodni” helyett.

Amikor a képzeleti hálózat aktív, spontán gondolatok bukkannak elő. Ahogy a neuronok csoportja a Petri-csészében elektromos aktivitással életre kelt bármilyen külső stimuláció nélkül, úgy az álmodó agy is él az elektromos aktivitás révén, bár jórészt el van zárva a minket körülvevő világtól. Azért is nevezik a képzeleti hálózatot az agy sötét energiájának. Létrehoz valamit a semmiből, történeteket teremt az ürességből.

Edward F. Pace-Schott, a Harvard Medical School pszichiáterprofesszora valóságos történetmesélő ösztönként jellemezte a képzeleti hálózatot, mert koherens narratívává gyúrja össze az emlékeket, a karaktereket, a tudást és az érzelmeket.1 Ezek a szabadon folyó történetek a semmiből születnek, és mégis tele vannak jelentéssel. Amikor az emberi agy találkozik egy réssel a valóságban, akkor koherens narratívát hoz létre a kitöltésére. Ugyanezt teszik egyes páciensek, akik részleges amnéziától szenvednek. Amikor feltesznek nekik egy kérdést, ami az emlékeikben tátongó résben landol, akkor ahelyett, hogy azt mondanák, nem emlékeznek, gond nélkül kitalálnak valamit. Néha az Alzheimer-kóros emberek is hasonlóképpen tesznek.

A képzeleti hálózat által táplált álomnarratívák erőfeszítés nélkül hömpölyögnek. Bár mi hozzuk létre az álmainkat, ritkán van elegendő tapasztalatunk ahhoz, hogy képesek legyünk irányítani bennük a mozgásunkat. Ebben az értelemben sokkal inkább vagyunk főszereplők, mint rendezők. Ezt azonban nem szabad összekeverni a disszociatív állapottal, amikor odafent lebegünk, elkülönülve az álom narratívájától. Inkább olyan, mint egy autó volánjánál ülni, amit nem mi irányítunk. Továbbra is mi vagyunk az álmunk főhőse, és teljes mértékben átéljük az álomélményt, egyszerűen csak nem irányítjuk tudatosan magát az álmot.

Amikor álmodunk, teljes mértékben testet öltünk az álomban, és elkülönülünk az álomkép más karaktereitől. Az álom énnek van fizikai megjelenése. Ez nem azt jelenti, hogy álombeli testünk ugyanaz, amit éberen birtoklunk. Álombeli testünk lehet fiatalabb, öregebb, akár más nemű is. Emellett képesek vagyunk egyedinek lenni, elkülönülni az álom más szereplőitől, bár az összes karakter a mi képzeletünk szüleménye.

Álmainkban mi szőjük a narratívát, ahogy haladunk át a szétszórt emlékek között, az álom énünk pedig cselekszik és reagál. Egészen máshogy is reagálhatunk, mint azt éber énünk tenné. Lehetünk erősebbek vagy gyengébbek, rámenősebbek vagy passzívabbak. Ebben az értelemben tekinthetjük úgy, hogy van egy éber énünk, és egy vagy több álom énünk.

De mennyire egyedi valójában az álmodó agy? Elvégre éber álmodozásaink középpontjában is mi vagyunk. Az álmokhoz hasonlóan ilyenkor is felvázolhatunk kitalált forgatókönyveket, és az elménk egyik témáról a másikra válthat, ugrálva a térben és az időben. Az éber álmodozás azonban különbözik az alvás közbeni álomtól, mert ilyenkor irányítjuk a gondolatainkat: jó lenne Hawaiin nyaralni? Mi lenne, ha kilépnék a munkahelyemről?

És mi van a pszichedelikus drogokkal? Azok is létrehozzák azt, amit gyakran álomszerű élménynek neveznek, de ezt sem lehet az álmodáshoz hasonlítani. A pszichedelikus szereknél a képzeleti hálózat valójában kevésbé aktív, nem is lehet összevetni az álmodó agy túltöltött állapotával. És az álmokkal ellentétben, ahol az álmodó a dráma központi szereplője, a pszichedelikus élmények testetlenek és disszociatívak.

Ha létezik ébrenléti állapot, ami részben átfedést mutat az álmodással, az az elme elkalandozása. Amikor az elménk elkalandozik, egymás után bukkannak fel a gondolatok anélkül, hogy bármilyen konkrét feladat vagy cél felé irányulnának. Ilyenkor valójában egyáltalán nem irányítjuk a gondolatainkat. Bár sem az elkalandozás, sem az álmodás nem célirányos, vannak köztük különbségek. Az elkalandozást valamennyire továbbra is kötik a végrehajtó hálózat korlátai. Az elme ilyenkor bizonyos mértékben felszabadul, de nem annyira, mint álom közben. Az álmodás kötetlen természete miatt alvás közben eljuthatunk olyan helyekre, ahová éber életünkben soha.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Bérci Ágnes

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Math – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License

ZCOOL XiaoWei – SIL Open Font License