Louisa Heaton

Párizsi emlék

Janice Lynn

Nincs több esély?

Kate Hardy

Veszélyes út

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louisa Heaton, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Twins for the Neurosurgeon (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Janice Lynn, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Reunited with the Heart Surgeon (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Pamela Brooks, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Consultant’s New-Found Family (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kőszeghy Eszter

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 88. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-062-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louisa Heaton

Párizsi emlék

ELŐHANG

Tizenegy héttel korábban

Samantha Gordon belépett a szállodai szobájába. Felsóhajtott, miközben kibújt magas sarkú cipőjéből, és ledobta a táskáját. Anélkül, hogy felkapcsolta volna a villanyt, odasétált a panorámaablakhoz, ahonnan fantasztikus kilátás nyílt az éjszakai Párizs pislákoló fényeire.

Az Eiffel-torony, a város nevezetessége aranylóan ragyogott. És még mindig nagy volt a forgalom az utcákon. Mint mindig.

Hogyan mehet tovább az élet?

Sam irigyelte a gondtalan turistákat és a helybelieket. Azt kívánta, bárcsak elvegyülhetne az emberek között, és még egyszer utoljára élvezhetné a gyönyörű várost. Crêpes-t, macaront vagy crème brulée-t ehetne. Sétálhatna a Szajna partján, vagy még egyszer utoljára megcsodálhatná a Louvre műalkotásait. Magába szívhatná a város levegőjét, kultúráját, szenvedélyét meg reményét, hogy hazavihessen belőle valamennyit Richmondba.

Azt kívánta, bárcsak úgy tehetne, mintha ez a nap meg sem történt volna.

De itt van, és egyedül áll a sötétben a hotelszobában. Ő a felelős azért, hogy egy gyönyörű lány már nincs az élők sorában. Egy csodálatos kislány. Emmeline. Egy tizenegy éves gyerek, aki annyi mindenen ment keresztül, aki halálosan elfáradt, és könyörgött, hogy ne operálják meg újra.

De a döntést a szülei hozták meg, és Sam tudta, hogy ők is itt vannak valahol ebben a nyüzsgő nagyvárosban, kétségbeesetten, megkérdőjelezve a választásukat. Gyászolnak. Talán még egymást is hibáztatják. Vajon tönkremegy a házasságuk? Emmeline anyja meg volt győződve róla, hogy a beavatkozás helyes. Az apja kételkedett.

Sam saját tapasztalatból tudta, hogy a negatív emlékek megmaradnak az emberben. Hogy megterhelik és megváltoztatják. Akkor bukkantak elő, amikor a legkevésbé számítana rájuk, és tönkreteszeik a jelent. A múlt szellemei. Soha nem eresztenek.

– Annyira sajnálom, Emmeline – suttogta, homlokát az ablaknak nyomva.

Soha nem fogja elfelejteni a kislányt. Emmeline megérdemli, hogy soha ne felejtsék el.

Egy halk kopogás az ajtón kizökkentette Samet borús töprengéséből. Legszívesebben nem törődött volna vele. A gondolat, hogy most találkozzon valakivel…

Le kellene feküdnie az ágyra, és talán később rendelni valami ennivalót. Az elmúlt napokban alig evett valamit, és úgy látszik, elkapott valamilyen vírust. De most már az éhség is jelentkezett.

Másnap reggel korán kell kelnie, hogy elérje a nyolc húszkor induló gépét, mert egy órával korábban a repülőtéren kell lennie. A gondolatra felnyögött. Talán felhívhatná a légitársaságot, és átfoglalhatna egy későbbi járatra? Biztos indul több gép is Londonba.

– Egy pillanat!

Mezítláb végigsétált a szőnyegen, és felkapta a táskáját, hogy az egyik szék támlájára akassza. Aztán felvette a cipőjét, és arrébb tette, mielőtt benézett a kémlelőnyílásba. Nem nyitja ki csak úgy, főleg, hogy nem vár senkit.

Yanis?

Yanis Baptiste volt az egyik idegsebész, akivel a richmondi kórház – a Sankt Barnabas, más néven Barney’s – és a férfi kórháza, a Hôpital St. Albert közötti csere keretében dolgozott együtt.

A csere egy hónapig tartott. Ő és néhány másik orvos különböző osztályokról érkeztek ide Párizsba, míg a párizsiak közül néhányan Londonban dolgoztak. A program már több éve működött, és idén Sam is jelentkezett, mert annyi pozitív dolgot hallott a kollégáitól. Elmondták, hogy sok értékes tapasztalatot szereztek, és hogy ez egyedülálló lehetőség arra is, hogy megismerje a várost és a kultúrát.

Samantha mindig kereste a módját, hogy bővítse a látókörét, és új dolgokat tanuljon…

De mit keres itt a férfi ilyen későn?

Sam kinyitotta az ajtót.

– Helló… Nem vártam látogatót.

Rámosolygott a késői vendégre, mert nem tehetett mást. Yanis Baptiste vonzó férfi volt – sötét haj, ragyogó kék szem, markáns arccsont és érzéki száj… Amikor először találkoztak, megfordult a fejében, hogy szívesen megcsókolná.

Gyakran zavarban volt, amikor vele dolgozott. Mindketten egyedülállók voltak, és szívesen flörtöltek egymással.

– Van egy hagyományunk a St. Albertben, hogy iszunk egy pohárral, ha elveszítünk egy beteget. – A férfi felemelt egy üveg vörösbort.

Ha ez hagyomány… Különben is, jólesne egy ital. És kizárt, hogy kifossza a minibárt, aztán fizesse a horribilis számlát.

Samantha szélesebbre tárta az ajtót, és hátralépett.

– Gyere be!

Yanis mosolyogva lépett be, és egzotikus, férfias illata megcsapta Samantha orrát. Futólag lehunyta a szemét.

Yanis észrevette a poharakat a minibár felett.

– Szereted a merlot-t?

– Persze.

Sam nem tudta, hová üljön le. Mivel a sarokban lévő kis asztal mellett csak egy szék volt, állt, és figyelte, ahogy Yanis kibontja az üveget, majd tölt a borból.

Miután átnyújtotta a lánynak az egyik poharat, felemelte a sajátját.

– Emmeline-re!

Samantha torka elszorult.

– Emmeline-re!

Miután koccintott a férfival, ivott egy kortyot. A bor finom volt.

A pohár pereme fölött Yanisra nézett.

– Elég zaklatott voltál, amikor elmentél. – A férfi kérdőn pillantott rá.

– Igen… Ez normális, ha elveszítesz egy beteget.

– Mindig nehéz.

Mivel most már le kellett ülnie, Sam helyet foglalt az ágy végében.

– Nagyon megviselt. Emmeline nem akarta ezt a műtétet. Már annyi mindenen keresztülment, és belefáradt. Egyszerűen nem volt ereje tovább küzdeni. Hányszor operálták meg?

– Háromszor… Már háromszor kellett eltávolítanunk az agydaganatát. Nem csoda, hogy elege lett.

És Emmeline-nek minden egyes alkalommal tovább tartott, mire felépült a beavatkozásokból.

– Tudod, hogy meg kellett operálnunk. Ha nem tettük volna meg, rosszabbodott volna az állapota, és akkor is meghal.

– De több ideje lett volna! A szüleivel és az öccsével. És ezt az időt mi elvettük tőle.

Samet elöntötte a bűntudat, és újabb kortyot ivott.

– Nem tudta volna élvezni azt az időt, te is tudod.

– De hát könyörgött nekünk, Yanis! És a szülei azt mondták, hogy győzzük meg, mert bíztak a tudományban, mert bíztak bennünk. És mi történt?

– Részletesen tájékoztattuk őket a beavatkozással kapcsolatban, Sam. Nem tudhattuk, hogy Emmeline ma meghal. A korábbi műtétek szinte komplikációk nélkül zajlottak.

– De tudtuk, hogy kockázatos.

Yanis most odafordult a lányhoz.

– Mindig van kockázat. Helyesen cselekedtünk, Samantha. El kell hinned. A daganata nem volt operálható, egyre több és több tünete lett volna. Befolyásolta volna a beszédét. A nyelését. A motoros képességeit. Annyira szeretett úszni. Ma megpróbáltunk egy gyereknek még hat hónapot adni.

– És kudarcot vallottunk.

Sam felállt, hogy újra töltsön a borból.

– Bárcsak…

Könnyes szemmel elhallgatott, és próbálta összeszedni magát. A saját gyerekkori élményei az orvosokkal és a kórházi kezelésekkel újra felszínre törtek. Arra a félelemre gondolt, amit annak idején érzett. Akár ő is lehetett volna Emmeline helyében.

Sam most közelebb jött, és mélyen a szemébe nézett.

– Bárcsak? – kérdezte Yanis halkan.

– Bárcsak másképp alakult volna!

Egy könnycsepp futott végig Samantha arcán. Yanis elvette tőle a poharat, a sajátjával együtt az asztalra tette, és magához húzta a lányt. Sam odasimult hozzá.

Olyan magányos volt itt Párizsban! Erre nem számított, amikor egy hónapra útra indult a szerelem városába. Azt képzelte, hogy esetleg találkozik egy francia pincérrel vagy egy bármixerrel. Valakivel, akivel egy kicsit lazíthat a kemény munka után. Hogy legyen egy kis könnyedség az életében. Vidámság.

A kórházban azonban rengeteget dolgozott, és esténként mindig olyan kimerült volt, hogy alig maradt ideje városnézésre. De ismerte Yanist. Még csak egy hónapja ismerte, de ez idő alatt sokat voltak együtt, és megbízott benne mint orvosban.

Így hát Sam élvezte, hogy a férfi átöleli. Boldogan lehunyta a szemét, miközben Yanis megnyugtatóan simogatta. Lassan felszáradtak a könnyei, és észrevette, hogy a férfi gyengéden ringatja őt előre-hátra. Ez olyan jó érzés volt, hogy szinte azt kívánta, bárcsak soha ne érne véget.

Amikor végre felemelte a fejét, hogy mosolyogva köszönetet mondjon, a pillantása találkozott a másik feszült tekintetével, és hirtelen rájött, hogy a férfi is szomorú. Sokkal jobban ismerte Emmeline-t, mint ő. Minden alkalommal ő műtötte, végigkísérte az elmúlt években, és bizonnyal sokkal jobb eredményben reménykedett. És mégis itt van, hogy vigasztalja őt.

Sam látta és érezte, hogy a férfinak is szüksége van vigasztalásra.

– Yanis…

– Oui?

– Megcsókolnál?

Még soha nem kérte egyetlen férfit sem, hogy csókolja meg, de ebben a pillanatban muszáj volt. És tudta, hogy Yanis nem tenné meg kérés nélkül. Nem élne vissza a helyzettel. Valami azonban megváltozott. Úgy tűnt, mintha a teste életre kelt volna.

Néhány perccel ezelőtt még halálosan fáradt volt, de most hosszú idő óta először érezte magát újra elevennek. És azt kívánta, bárcsak történne valami közöttük. Elvégre ez az utolsó éjszakája Párizsban.

Yanis itt van vele ebben a hotelszobában. Miért ne vigasztalhatnák egymást?

Most a férfi az álla alá tette az egyik ujját, miközben továbbra is mélyen a szemébe nézett.

Amikor Yanis könnyedén az ajkaihoz érintette az ajkát, forró vágy lobbant fel Samben. Türelmetlenül cibálni kezdte a férfi ruháját.

Yanis az ajkaival és a nyelvével könnyedén végigsimított a lány nyakán. Sam szíve hevesen vert. Felejtenie kell! A kis Emmeline elvesztését, a saját múltját, a bánatát – legalábbis egy időre.

Yanis most szenvedélyesen megcsókolta. Sam türelmetlenül meglazította a nyakkendőjét, és kigombolta az ingét, hogy érezze a teste melegét. Az izmai játékát.

Levette a blúzát, a férfi meg kikapcsolta a szoknyáját, amely aztán a földön landolt. Yanis óvatosan az ágyra fektette, és a lány magára húzta – élvezte a súlyát, a meztelen bőrét.

A férfi teste épp olyan fantasztikus volt, mint amilyennek elképzelte. Yanis már akkor felkeltette a figyelmét, amikor először találkoztak a St. Albertben – még mielőtt bemutatták volna őket egymásnak.

Magas volt, úgy egykilencven körüli, és sötét haja mindig úgy nézett ki, mintha most kelt volna ki az ágyból. Ennek ellenére nagyon profinak tűnt. Széles válla volt, és keskeny dereka. Karcsúsított ingjei, tökéletesen szabott nadrágjai kihangsúlyozták edzett testét.

Tudta, hogyan kell öltözködni. Vagy jellemző minden franciára a veleszületett stílusérzék? Yanis akár modell is lehetett volna. Samantha gyakran észrevette, hogy sokan megnézik – ápolónők, betegek, kolleginák, sőt kollégák és más férfiak is.

És szingli volt. Sam nem értette, miért, de ebben a pillanatban, amikor Yanis a hasát csókolgatta, örült neki.

Vajon észrevette a sebhelyeit? És rá fog kérdezni? Hirtelen Sam elszégyellte magát, de az érzés eltűnt, ahogy a férfi folytatta a szerelmi előjátékot. A nyelvével megcirógatta a köldökét, majd lehúzta a bugyiját.

Sam megemelte a csípőjét, és lehunyta a szemét, amikor Yanis simogatni kezdte a combja belső oldalát. Önfeledten beletúrt a férfi hajába…

Minden tiszta gondolat kitörlődött az agyából, minden gondról és szégyenről megfeledkezett. Izgatottan préselte magát Yanisnak, és azt kívánta, bárcsak sose hagyná abba, ahogy az ajkaival és a nyelvével kényezteti.

– Sam… Gondolnunk kell a védekezésre.

A lány bólintott.

– Szedem a tablettát. Van nálad óvszer?

Yanis megrázta a fejét.

– Nem azzal a szándékkal jöttem ide, hogy… – Mosolyogva nézte Samet. – Már régóta nem voltam nővel.

– Én már régóta nem voltam férfival.

Mosolyogva magához húzta Yanist. Lábait a dereka köré kulcsolta, és izgatottan zihált, miközben a férfi óvatosan belehatolt, és lassan mozogni kezdett.

Anélkül, hogy megszakította volna a szemkontaktust, Sam szorosan ölelte Yanist, miközben az izgalom hulláma egyre inkább magával ragadta.

Röviddel ezután elérte az extázis csúcsát, felsikoltott, és ujjait a férfi hátába fúrta. Yanis lökött még néhányat, majd gyengéd csókokat lehelt a lány vállára.

Végül lassan elhúzódott, és ránézett.

– Jól vagy, ma chérie?

Sam mosolyogva bólintott. Lehunyta a szemét, mert hirtelen elszégyellte magát. És félt. Vajon a férfi meglátta az igazi énjét? Azt a Sam Gordont, akit mindenki elől rejtegetett? Kitalálta a titkát?

Most, hogy vége volt, azt akarta, hogy a férfi távozzon.

Mielőtt túl sok kérdést tenne fel neki.

1. FEJEZET

Jelen

Semmi sem hasonlítható ahhoz az érzéshez, mint amikor belépsz egy műtőbe. Ez az a hely, ahol csodák történnek. Ahol az életért folytatott küzdelem nemcsak fekete vagy fehér, hanem a szürke számos árnyalata. Itt lehet megküzdeni az elkerülhetetlennel. Itt a sebész harcol a betegséggel, a korral, a traumás sérülésekkel, és győz.

A műtők valószínűleg a kórház legfontosabb helyiségei. Persze Sam nem tartotta kevesebbre a kórtermeket, ahol a betegek lábadoztak, vagy a rehabilitációs osztályt, ahol megtanulták, hogyan térjenek vissza az életbe. Csak itt, a műtőben kezdődik a csata, és az ő képességeik meg tapasztalatuk nélkül a betegek nem tudnák végigjárni a gyógyulás útját.

A műtőbe való belépés – a kézmosás, a köpeny és a kesztyű felvétele, a maszk és a fejhallgató – olyan rituálé volt, olyan eljárás, amely azt az érzést adta neki, hogy a világon minden hatalom az övé. És az irányítás.

A beteg már az asztalon feküdt altatásban, lélegeztetőgépre kötve. Az altatóorvos mellett különböző készülékek csipogtak, amelyek a fontos életfunkciókat mutatták.

– Akkor kezdjük! – mondta Sam, miközben az egyik nővér bekötötte a köpenyét.

– Dante Jackson, négy hónapos, vízfejűség, söntöt kap.

– Ellenőrizted a névtáblát?

– Igen. A megfelelő beteg fekszik az asztalon.

Sam bólintott. A szemközti falon Dante koponyájának legfrissebb felvételei voltak, amelyeket még egyszer utoljára szemügyre vett. Nem volt rá igazán szükség, mert pontosan tudta, hogy néz ki a kisfiú feje. De ez is egy rituálé volt. A műtőben nem érhették meglepetések, és nem volt szabad hibáznia. Itt mindig mindent kézben kellett tartania.

– Szikét! – Sam kinyújtotta a kezét, mire a nővér átnyújtotta neki a szikét.

Ideje elkezdeni.

Mint mindig, most is a mantráját mormolta a maszk alatt.

– Mindenekelőtt ne árts… – A többiekhez fordulva hangosabban hozzátette: – Akkor mindent bele!

Érezte, hogy a csapat tagjai megnyugszanak, és látta, hogy néhányan még mosolyognak is. Sam műtét előtt mindig ezt mondta, szinte egyfajta rutin volt, ami úgy vélte, szerencsét hoz. Mint egy focista, aki mindig ugyanazt a zoknit viseli a meccsen, vagy mint a színészek, akik nyak- és lábtörést kívánnak egymásnak, mielőtt színpadra lépnek. Ettől Sam jobban érezte magát, és mindenki más is, mert látták, hogy formában van.

És így is volt – még ha ma egy kicsit rosszul is érezte magát.

Bizonyára semmi komoly.

Azok közé az emberek közé tartozott, akik mindig elnyomták a kellemetlenségeket. Azonnal bevett egy tablettát, ha fájdalmai voltak, vagy láza, esetleg valami nyálkaoldót megfázás esetén. Soha nem hagyta, hogy a betegség az útjába álljon.

Ma azonban egy kicsit…

Sam nem igazán tudta hová tenni a dolgot. Mostanában nagyon fáradt volt. Néha fájt a feje, de ezt a sok munkának tulajdonította. Felmondott az egyik kolléga, és mivel a kórház vezetősége még nem nevezte ki az utódját, a szokásosnál is többet dolgozott, és rengeteg túlórát vállalt.

De jól érezte magát, és az idegsebészet vezetője még meg is dicsérte.

Sam ránézett a kis beteg borotvált fejére, és elvégezte az első vágást. Pontosan. A keze nem remegett.

– Mi a helyzet, Aarav? – kérdezte az altatóorvostól.

– Minden rendben.

– Nagyszerű!

A kis Danténak egy agyi söntöt fognak beültetni, amely a folyadékot a fejéből a gyomrába vezeti, ahol aztán felszívódik.

– Fúrót kérek!

Amikor kinyújtotta a kezét, hirtelen émelyegni kezdett. Ez nem szokott vele megtörténni – és főleg nem a műtőben. A műtőben a világ többi része háttérbe szorult, amíg a harc véget nem ért. A mostani, ismeretlen érzés kibillentette az egyensúlyából.

– Hozna valaki egy pohár vizet? – kérdezte, és a következő pillanatban érezte, hogy minden tekintet rászegeződik.

Soha nem kért vizet. Soha nem kért zenét. Szerette a csendet. A készülékek megnyugtató hangja volt minden, amit hallania kellett. És most, hogy mindenki rá összpontosított, zavarba jött.

Csak az idegeid. Sokat dolgoztál. Ez teljesen normális. Persze hogy az. Ne törődj vele! Különben is, ma csúcsformában akart lenni.

Az új sebész ma reggel érkezik. Valószínűleg már itt is van. Feltehetően túl van a papírmunkán, megkapta a kódkártyát, és Elliot Parker, az idegsebészet vezetője közölte vele a szükséges információkat. Elliot mindenkivel ezt tette, aki itt kezdett, mert azt akarta, hogy tudják, mit vár el tőlük, és milyen elképzelései vannak az osztállyal kapcsolatban.

Sam korábban találkozott Eliottal a folyosón, és megkérte, hogy később küldje be az új kollégát a műtőbe. Talán még azt is megengedi neki, hogy asszisztáljon. Minél előbb a csapat részének kell éreznie magát. Különben is, ez egy rutinműtét. Olyasmi, amit álmában is el tud végezni. És jó ürügy arra is, hogy képet kapjon az új kollégáról. Hogy megbizonyosodjon róla, ő a megfelelő ember a Barney’s számára.

Képesnek kell lenniük bízni és támaszkodni egymásra. Különösen egy ilyen helyen, ahol minden egyes nap élet-halál kérdése. Már hallott David Emeryről, és jó híre volt. Nemrég publikált egy lenyűgöző orvosi cikket, és Sam már alig várta, hogy együtt dolgozhasson vele.

Mély levegőt vett, mielőtt fúrni kezdett. Eltökélten figyelmen kívül hagyta a gyomra háborgását.

Egy nővér jelent meg egy pohár vízzel meg szívószállal. Sam egy kicsit lehúzta a maszkot, hogy igyon egy kortyot. Azonnal jobban érezte magát. A szája már nem volt száraz, és a furcsa íz is eltűnt.

Felfrissülve folytatta a munkát, és hallotta, hogy a műtő ajtaja nyílik, majd becsukódik, és valaki átmegy a másik oldalra. Felnézett, hogy üdvözölje David Emeryt.

– Jó reggelt! Örülök, hogy el tudott jönni…

Sam elhallgatott, amikor annak a férfinak a szemébe nézett, akire egyáltalán nem számított. És akire túlságosan is tisztán emlékezett.

Tényleg ő lenne az?

Kizárt dolog!

Vagy mégis?

És mi a helyzet David Emeryvel?

– Yanis?

– Bonjour. Hogy vagy?

Sam látta a nevetőráncokat a férfi szeme sarkában, és vidáman csillogó tekintetét. Megpróbálta összeszedni magát, és elhessegetni az emlékeket. Ahogy ott vannak a hotelszobájában. Ahogy a sötétben szeretkeznek. De nem tudott tiszta gondolkozni.

– Ő Dante, négy hónapos. Ventriculoperitoneális söntöt kap. Csináltál már valaha ilyet?

Sam észrevette, hogy remeg a hangja. Nem mert a férfi szemébe nézni. Nem mert senkire se nézni. Szenvedélyes szeretkezésük után gyakorlatilag kidobta Yanist a szállodai szobájából, mert attól félt, hogy túl sokat árult el magáról a férfinak. Túl sok titkot.

– Igen.

Meg kell oldania ezt a helyzetet. Ez az ő műtője. Az ő betege. Dante most a legfontosabb személy, nem Yanis. És nincs helye a kétségeknek.

– Akkor lássuk, mit tudsz!

Sam átnyújtotta a férfinak a műszereket, és remélte, hogy senki sem vette észre, mennyire felzaklatta Yanis megjelenése. A keze remegett.

A pokolba!

– Vizet kérek. – Az ápolónő ismét az ajkához emelte a poharat, és egy kicsit elhúzta a maszkot, hogy Sam inni tudjon. – Köszönöm.

Mire visszafordult Yanishoz, a férfi már megkezdte a munkát. Erősen koncentrálva elhelyezte a söntöt, és csatlakoztatta a szelepet. Miután meggyőződött róla, hogy a megfelelő mennyiségű agy-gerincvelői folyadék távozik, elkezdte előkészíteni a zárást. A sebészeti asszisztens segédkezett neki, Sam figyelő tekintete mellett.

– Nem számítottam rá, hogy itt látlak – mondta a lány.

– Nem? Nagyon hirtelen jött. Elliot első számú jelöltje az utolsó pillanatban visszamondta a munkát. Én pedig elvállaltam.

Yanis kiváló idegsebész volt, és tökéletesen illett a csapatukba. Sam korábban gyakran megfigyelte őt a műtőben. Pontosan úgy dolgozott, ahogy kell. Nem volt kétsége afelől, hogy Dante a legjobb kezekben van.

– Aarav? Minden rendben? – kérdezte, próbálva visszanyerni az irányítást.

– A vérnyomás normális. A beteg jól viseli a műtétet.

– Nagyszerű.

Miközben Yanis összezárta a sebet, Sam ismét forróságot érzett, és kicsit megingott. Mi a fene ez? Megijedt, és az egyik nővérhez fordult, hogy törölje le a homlokáról az izzadságcseppeket.

Soha nem izzadt a műtőben. Még akkor sem, amikor valami rosszul sült el, és a sürgősségi protokollt kellett alkalmaznia. Mindig nyugodt maradt, és a szakértelmére meg a tapasztalataira hagyatkozott.

Miután Yanis befejezte a varrást, és köszönetet mondott minden jelenlévőknek, Sam tudta, hogy távoznia kell.

Friss levegőre volt szüksége.

Levette a kesztyűt, a maszkot meg a köpenyt, mindent a szemetesbe dobott, és sietett mosakodni. Talán el tud menekülni, mielőtt Yanis követné. Bárcsak lenne egy kis ideje gondolkodni…

Miként fog megbirkózni azzal, hogy a férfi itt dolgozik? Feltárta előtte a testét. Meg a lelkét. És tudta, hogy Yanis tudja. Még ha fogalma sincs róla, hogy mit jelentenek, de látta a sebhelyeit.

Sam gyorsan ledörzsölte a kezét, mert menekülni akart az érzések elől. A testét elárasztó forróságtól, a szédüléstől, a gyomra remegésétől.

– Samantha!

Ez a hang! Dallamos és bársonyos, csábos francia akcentussal. Olyan, mint egy simogatás. Balzsam megkínzott lelkének. Paradox módon azonban a lány kényelmetlenül érezte magát tőle.

Lehunyta a szemét. Össze kell szednie magát. Végül Yanis felé fordult.

– Igen?

Most, hogy a férfi levette a műtőssapkáját és a maszkját, látta, hogy ugyanolyan vonzó, mint emlékezett rá.

De az, hogy egyszer szexeltek, nem jelent semmit. Nincs köztük kapcsolat. Csak vigasztalták egymást – ennyi az egész, és Yanisnak valószínűleg egyébként is van barátnője.

Ez utóbbi gondolat nem nyugtatta meg.

– Nem tudtam, hogy Richmondban akarsz dolgozni.

– Nem is akartam, de aztán jött ez a lehetőség. Fizetésemelést helyeztek kilátásba, sőt még kutathatok is, és a bátyám azt mondta, lakhatok nála, amíg nem találok saját lakást.

– A bátyád Richmondban él?

Miért nem tudja, hogy Yanisnak van egy bátyja? Egyáltalán miről beszélgettek Párizsban?

– Legalábbis itt élt. Luca most Dél-Afrikában van, ahol orrszarvúakat fog be, és rádióadókkal látja el őket.

Sam elzárta a vizet, és egy papírtörlővel megszárította a kezét.

– Orrszarvúakat?

– Ugyanis állatorvos.

– A családodban mindenki orvos?

Yanis elmosolyodott. Ettől miért dobbant meg hirtelen a szíve? – kérdezte magától Sam. És miért zúg a fülében a vér?

Mintha csak messziről hallotta volna a férfi válaszát. A fülében egyre hangosabb lett a dübörgés, és alig tudott koncentrálni. Felnézett, de aztán minden elhomályosult a szeme előtt.

Mielőtt beburkolta volna a sötétség, még látta, ahogy Yanis a homlokát ráncolja, és kinyújtja feléje a karját.

2. FEJEZET

Yanis elkapta Samet, mielőtt a földre zuhant volna. Minden további nélkül felemelte, hogy kivigye a mosdóból. Fogalma sem volt róla, hogy a lány miért vesztette el az eszméletét. Talán nem reggelizett, és túl alacsony a vércukorszintje.

Az orvosok gyakran azt hiszik, hogy gépek, és hosszú órákig tudnak dolgozni. De ha nem vigyáznak magukra, nem tudnak megfelelően gondoskodni a betegeikről sem.

Egy műtősnő jött szembe a műszerekkel, és mereven nézte Samet.

– Mi a baj?

– Elájult. Hová vihetem?

Samet egyre nehezebbnek érezte a karjaiban, de nem számított. Addig viszi, amíg csak kell. Tudta, hogy a lány valósággal a munka megszállottja. Figyelte őt. Nyilvánvalóan valamikor az idegsebészet élére akar kerülni, és ezért túl sokat dolgozik.

Pihennie kellene. Enni és inni valamit. Aztán vért vesz tőle, és elküldi a laborba.

– Hozza be ide!

A nővér kinyitott egy vizsgálóhelyiségbe vezető ajtót, ahol éppen senki sem tartózkodott. Miután Yanis óvatosan az ágyra fektette Samet, távirányítóval magasabbra emelte a lábrészt. Ezután maszkot tett rá, és oxigént adott neki.

Mereven nézte a lány arcát, finoman ívelt szemöldökét és magas arccsontját. A fehér párnán szétterülő lángvörös haja a közös éjszakájukra emlékeztette.

– Szeretném megmérni a vércukorszintjét és vért venni tőle. Hozná a szükséges eszközöket?

A nővér bólintott, és kisietett a szobából.

Yanis egyedül maradt Sammel. Föléje hajolt, és gyengéden megszólalt:

– Samantha? Ébredj fel!

A lány arca hamuszürke volt. Máskor alabástromszínű bőre tökéletes kontrasztot alkotott hosszú, hullámos vörös hajával, de most aggasztóan sápadt volt. Túl sokat dolgozott? Talán megpróbálta helyettesíteni a felmondott kollégát? A kórházi orvosok mindig ezt teszik, sokukat látta már kiégni. Őszintén remélte, hogy Samanthával nem ez a helyzet.

Yanis nagyon örült, amikor megkapta az itteni állást. Hogy ne kelljen elhagynia a munkahelyét az interjú miatt, videokonferenciát kért Elliottól. A világjárvány kezdete óta az emberek rájöttek, hogy sok mindent el lehet intézni online. És ő hálás volt ezért. Aggódott, hogy talál-e szállást Londonban, de aztán Luca felajánlotta a lakását.

Miután Párizsban összebarátkozott Samanthával, és eltöltött vele egy szenvedélyes éjszakát, örömmel hallotta, hogy a lány még mindig itt dolgozik. Ugyanakkor egy kicsit aggódott is, mert Sam gyakorlatilag kidobta őt az együtt töltött éjszaka után. Mintha zavarban lett volna. Yanis nem tudta megmagyarázni, hogy miért.

Az óta az éjszaka óta gyakran gondolt rá, pedig tudta, hogy a lány tabu számára, mert nyilvánvalóan megbánta az együttlétüket. Úgy döntött, hogy elfogadja ezt, és csak barátságot ajánlja fel neki.

És most? Sam nyilvánvaló megdöbbenése a műtőben való felbukkanása miatt már-már mulattatta. Örült, hogy így reagált. Hogy szemlátomást nem felejtette el.

Ám az a tény, hogy Samantha elvesztette az eszméletét, aggasztotta Yanist. Az utóbbi időben nyilván elhanyagolta magát, és a férfi gyanította, hogy a múltban egészségügyi problémái voltak.

Természetesen látta a sebhelyeket. Műtéti hegek. Samantha sok mindenen mehetett keresztül. Nagyon régen történhetett, mert a hegek szinte láthatatlanok voltak, de a sebészek persze észreveszik az ilyesmit.

Sam halkan felnyögött.

Yanis megfogta a kezét, és megszorította.

– Hé, nyisd ki a szemed!

A lány pislogott, majd ránézett. És gyorsan lehúzta az arcáról az oxigénmaszkot.

– Mi történt?

– Elájultál.

– Elájultam? Nem!

Amikor a lány megpróbált felülni, Yanis óvatosan visszanyomta a párnára.

– Maradj még egy kicsit!

Samantha dühösen nézett rá.

Yanis a homlokát ráncolta. Miért ilyen ellenséges? Talán szégyelli, hogy elvesztette az eszméletét?

A műtősnő nemsokára visszatért a megfelelő eszközökkel. A férfi mosolyogva megköszönte.

– Mit akarsz ezekkel? – kérdezte Sam.

– Megvizsgállak.

– Jól vagyok. – A lány megpróbált újra felülni, és átlendítette a lábát az ágy szélén. De az arca zöldes árnyalatot öltött. – Ó…

– Feküdj le, mon amie! Majd én gondoskodom rólad.

– Rosszul vagyok.

– Teljesen normális az ájulás után. – Yanis a műtősnőhöz fordult. – Hozna egy nedves papírt a homlokára?

A nővér bólintott. Papírt vett ki az adagolóból, megnedvesítette, és Sam homlokára tette.

– Köszönöm. – Miután Sam visszafeküdt, megkérdezte a férfit: – Mit akarsz megvizsgálni?

– A vércukorszintedet. Az ásványi anyagokat. – Yanis ránézett, és eszébe jutott valami, amit bármelyik fiatal nőtől megkérdezett volna, aki a jelenlétében elájul. – És a HCG-szintet.

Samantha gúnyosan felvonta a szemöldökét.

– Ha nemet mondok, felkelhetek?

– Non – válaszolta Yanis mosolyogva.

– Nem kényszeríthetsz semmire.

– Így van – erősítette meg a férfi még mindig mosolyogva.

– Tehát felülök, és megvárom, amíg elmész.

– Igen. De akkor el kell mondanom Elliotnak, hogy aggódom érted.

– Nem tennél ilyet…

Yanis komolyan nézett rá.

– Fogadunk? Elliot biztosan nem örülne, ha megtudná, hogy a legjobb idegsebésze elájult egy agyműtét közben.

Sam ismét lehunyta a szemét, és a nedves kendőt a homlokához szorította.

– Jól van. De nem gondoltam volna, hogy árulkodó vagy.

Yanis elmosolyodott az apró győzelem után, amit a makacs nő felett aratott. Először megszúrta az ujjbegyét, hogy ellenőrizze a vércukorszintjét. Ahogy sejtette, nagyon alacsony volt.

– Enned kell valamit.

– Jelenleg nincs nálam semmi.

– Még mindig rosszul érzed magad?

– Csak fáradtság. Már egy ideje kimerült vagyok. Ami normális, ha az ember túl sokat dolgozik.

– Igen, talán.

– Mi más lehetne? – kérdezte Sam ingerülten.

Miközben Yanis vért vett, alaposan megfontolta a következő szavait.

– Nos, vagy túlhajtottad magad mostanában, vagy beteg vagy, vagy…

Samantha ránézett a férfira.

– Vagy mi?

– Vagy terhes.

Samantha egy darabig meredten bámult rá, majd idegesen felnevetett.

– Terhes? Ez nevetséges. Én… – Elfordította a tekintetét, és úgy tűnt, hogy számol magában. – Nem. Nem lehet…

– Mikor volt az utolsó menstruációd?

A lány idegesnek tűnt.

– Mindig rendszertelenül jön meg. Fogamzásgátlót is szedek. Mondtam, hogy…

– Rendszeresen szeded?

– Igen. Legalábbis megpróbálom.

Miután Yanis kihúzta a branült, egy vattakorongot nyomott a területre.

– Tartsd ott egy kicsit!

Felcímkézte a csöveket, és betette őket egy zacskóba, hogy elküldje a laboratóriumba. A gondolatai vadul száguldottak.

– Annak idején Párizsban is rendszeresen szedted? – kérdezte halkan.

– Azt hiszed, terhes vagyok tőled?

Yanis megvonta a vállát.

– Nem tudom. Lefeküdtél azóta mással is?

– Nem tartozik rád!

– Oké. Várjuk meg az eredményeket!

Megértette Sam hárítását. Ha valóban terhes, az élete egyik pillanatról a másikra gyökeresen meg fog változni. Nem csoda, hogy dühös rá. De ha rendszeresen szedte a tablettát, akkor nincs mitől tartania.

Sam bólintott.

– Az eredmény negatív lesz. Biztos vagyok benne.

3. FEJEZET

A kis Dante szépen gyógyult a műtét után. Sam megnézte őt és a többi beteget, akiket operált, mielőtt az étkezdébe indult, hogy egyen valamit. Mivel nem tudta, mi marad meg benne, végül egy csokoládés muffin mellett döntött, hogy feljebb tornázza a vércukorszintjét. Azonkívül vett még frissen facsart narancslét, hogy valami egészségeset is magához vegyen.

Le sem ült, hanem mindkettőt magával vitte, hogy a folyosón gyorsan elfogyassza. Különben sem akart sokáig maradni, hogy elkerülje Yanist és fürkésző tekintetét.

Yanis Baptiste. Itt van! A kórházában.

Sam össze volt zavarodva. Sosem gondolta volna, hogy a férfi újra felbukkan az életében, és ez olyan bonyodalom volt, amire most semmi szüksége.

Elájult. Elájult! Ilyen még soha nem történt vele. És pont Yanis jelenlétében… A férfi most nevetséges módon azt hiszi, hogy terhes. Ami lehetetlen, nem igaz? Fogamzásgátlót szed, és majdnem három hónapja feküdt le vele. Lenniük kellett volna tüneteknek…

Sam mélyet lélegzett, ahogy eszébe jutott, hogy rengeteg jel volt, de ő a túlhajszoltság számlájára írta őket. Fáradtság. Hányinger. Fejfájás. Teltségérzet.

De ez az egész csak véletlenek egybeesése lehet. Az orvosoknak rendszertelen a munkaidejük… Rendszertelenül étkeznek.

Sam önkéntelenül megsimogatta a hasát. Kerekebb lenne? Hízott? Talán egy kicsit. Nehéz megmondani, amikor műtősruhát visel, alatta pedig rugalmas nadrágot.

Párizsban gyomorrontása volt…

Nem várhat gyermeket. Kizárt dolog! Ez nem szerepel a jövőbeni tervei között. És nem is vágyik rá. Erről az anyja gondoskodott.

De nem ácsoroghat itt, és töprenghet. Dolga van, és nem lophatja a napot, amíg a vérvizsgálat eredményére vár. Igazából nem volt rá kíváncsi, szívesebben élt volna boldog tudatlanságban.

Szerencsére ebben a pillanatban megszólalt a csipogója. Szükség van rá a sürgősségi osztályon.

Gyorsan bedobta a szalvétát és a papírpoharat a legközelebbi szemetesbe, majd a lépcsőhöz sietett.

A beteg egy középkorú férfi volt. Egy héttel ezelőtt két méter magasból lezuhant, ráadásul betonra. Max Winshaw-t akkor mentővel szállították be, de a fejéről meg a nyakáról készült felvételek nem mutattak sérüléseket. Most azonban a felesége, Cara visszahozta, mert gyanította, hogy mégiscsak van valami gond.

– Valami nincs rendben.

– Amennyiben?

Sam a vizsgálóban az ágyon fekvő beteget nézte, aki egyik karját a szemére tette, mintha fájna a feje.

– A férjem azt mondja, hogy a fejfájása egyre rosszabb, és a tabletták sem segítenek. Emellett kedvetlen, és látásproblémái is vannak.

– Le tudná írni a látászavarokat részletesebben?

Sam elővette a zseblámpát a köpenye zsebéből, hogy tesztelje Max pupillájának reakcióját.

– A látása gyakran homályos. De ami a legjobban aggaszt minket, az a fejfájás, és ma is rosszul érzi magát.

Sam bólintott.

– A felvételeken nem látszott semmilyen sérülés. De javaslom, vizsgáljuk meg még egyszer, hogy megbizonyosodjunk, nincsenek-e vérzések.

– Agyvérzés? – Cara a szájára csapta a kezét. – Ó… Gondolja, hogy valami komoly dolog?

– Várjuk meg a felvételeket! Hamarosan itt lesz egy nővér, aki elviszi a férjét a radiológiára. Max? Kérem, maradjon fekve!

Max bólintott és felnyögött. Nem nézett ki jól.

Miután Sam megszervezte a vizsgálatokat, elgondolkodott. Amennyiben Maxet operálni kell, mielőbb a műtőbe kéne vinni. Így áthidalhatná azt az időt, amíg kiderül a vérvizsgálat eredménye. Másrészt ő nemrég vesztette el az eszméletét. Lehet, hogy nem jó ötlet, ha ő operálja. Átadhatná a műtétet Yanisnak, és akkor a beteg jó kezekben lenne.

Végül az egyik nővérhez fordult.

– Megcsipogtatná Baptiste doktort az idegsebészetről, hogy vegye át tőlem Max Winshaw-t?

– Természetesen.

– Köszönöm.

Sam utálta, ha egy beteget át kell adnia valaki másnak, de most ez tűnt a legészszerűbb megoldásnak. Noha egy kicsit jobban érezte magát, miután evett meg ivott valamit, és valószínűleg nem fog újra elájulni. Egyszerűen csak éhes volt.

Amikor Yanis nem sokkal később belépett a sürgősségire, a nővérek és néhány beteg elismerően megbámulta.

– Szia, köszönöm, hogy segítesz – mondta Sam.

– Nem probléma.

– Remélem, nem kellett abbahagynod valami fontos dolgot.

– Már végeztem. Miről van szó?

Sam röviden elmesélte az esetet, és megmutatta az előző héten készült felvételeket. Miközben beszélgettek, a képernyőn meg is jelentek az új felvételek, és azonnal felismerték a problémát.

– Szubdurális vérömleny.

– Azonnal meg kell műteni – jelentette ki Yanis.

– Ezúttal neked kellene – mondta Sam.

A férfi bólintott.

– Szívesen. Szeretnél asszisztálni?

– Persze – válaszolta Sam, noha tartott attól, hogy több órát egy zárt térben eltöltenie Yanisszal.

Yanis előrelépett.

– Készen állunk? – kérdezte a sebészcsapattól.

Mindenki egyetértően bólintott.

– Van klasszikus zene?

A nővér bólintott, majd bekapcsolta a CD-lejátszót, mire felcsendült egy dallamos melódia.

Sam mosolygott a maszkja alatt. Teljesen elfelejtette, hogy Yanis szereti a klasszikus zenét. Amikor Párizsban találkoztak, és először voltak együtt a műtőben, arra számított, hogy a férfi a rockot kedveli, de tévedett. Annak idején élvezettel nézte, ahogy Yanis operált, miközben gyönyörű klasszikus zene szólt a háttérben.

Yanis hozzálátott a beavatkozásnak. Biztos kézzel dolgozott. Tétovázás nélkül.

Öröm volt figyelni őt munka közben. Sam időnként azon kapta magát, hogy a férfi arcát nézi, és azon tűnődik, vajon mi játszódhat le benne. Semmi sem utalt arra, hogy félne attól, ha hamarosan apa lesz.

De talán a normális emberek nem félnek a szülővé válástól?

Sam tudta, hogy ő más. El sem tudta elképzelni, hogy valaha anya lesz. Volt munkája. Hivatása. Néhány év múlva az idegsebészet vezetője akart lenni. Tízéves tervében nem volt helye az anyasági szabadságnak. Egyszerűen nem engedheti meg magának.

A mai ájulása egyszeri eset volt. Túl sokat dolgozott, nem evett, és nem vigyázott magára. Elliot csodálta a hatalmas munkabírását, és sokszor meg is dicsérte. Sam minden alkalommal nagyon büszke volt magára.

Szüksége volt az elismerésre. Semmiképpen sem akart lemondani valamiről, amiért oly sokáig küzdött. Nem lehet terhes! A teste egyszerűen csak megtréfálta.

Természetesen a vérvizsgálat eredménye negatív lesz.

Ahogy Sam a betegre nézett, remélte, hogy Yanisnak csak az agy külső burkát kell felnyitnia, hogy kiszívja a vérrögöt. Bár tudta, hogy ez csak rutinműtét, Max előtt még hosszú út áll. Az ilyen típusú sérülések halálozási aránya magas. A betegeknél később agyi ödéma alakulhat ki, valamint további vérzések, fertőzések és görcsök. Ezenkívül a koponyaűri nyomás is megemelkedhet. Szoros figyelemmel kell kísérniük Maxet az intenzív osztályon…

– Szívás!

Yanis lassan és óvatosan elkezdte kiszívni a vérrögöt, hogy mindannyian láthassák a vérzés forrását. Sam a kezére dolgozott, hogy elállítsák a vérzést. Ő és Yanis már Párizsban is végeztek ilyen beavatkozásokat. Szerettek együtt dolgozni, mert kiegészítették egymást anélkül, hogy akadályozták volna a másikat.

Most is mintha a betegen kívül minden más háttérbe szorult volna, mintha Yanis és ő egyfajta buborékban lennének. Sam megfeledkezett a zenéről, a műtőscsapat többi tagjáról, észre sem vette a berendezések pittyegését. Olyan volt, mint egy tánc. Egy tangó. Két ember egymástól függetlenül cselekszik, hogy valami szépet alkossanak.

– A vérzés elállt. Szép munka, Samantha!

Sam mosolyogva nézett Yanis szemébe. Mondani akart valamit, de összeszorult a torka. A szíve vadul zakatolt, és kiszáradt a szája. Gyorsan elfordította a tekintetét, hogy visszanyerje a nyugalmát.

Mi a baja? Párizsban sosem volt ilyen.

De akkor még nem feküdt le vele. Az utolsó éjszakáig nem.

És akkor is csak azért, mert tudta, hogy soha többé nem fognak találkozni. Azt hitte, hogy közel engedheti magához Yanist. Megkívánta a férfit, ezt nem tagadhatta.

Miután Yanis újra bezárta a koponyát, mindketten hátraléptek a műtőasztaltól, hogy levegyék a ruháikat és fertőtlenítsék magukat.

– Nagyon jól ment – mondta Yanis.

Sam bólintott.

– Szoros megfigyelés szükséges az intenzív osztályon.

– Magától értetődő. Ha már itt tartunk… Te hogy vagy?

Sam most már nevetett.

– Nem vagyok a páciensed, Yanis.

– Amíg meg nem jön meg a vérvizsgálat eredménye, addig igen.

– Negatív lesz. Jól vagyok. Csak egy kicsit túlhajszoltam magam, ennyi az egész. Most, hogy te is itt dolgozol, kicsit visszavehetek a tempóból.

– Az orvosok mindig a legrosszabb betegek – mondta Yanis, és mosolyogva megszárította a kezét egy papírtörlővel.

Ebben a pillanatban megjelent egy nővér egy barna dossziéval.

– Itt vannak az eredmények, dr. Baptiste.

Sam érezte, hogy a vérnyomása emelkedik, és forróság öntötte el. A gyomra háborgott. Gyorsan a dosszié után nyúlt, de Yanis megelőzte. Kérdőn nézett rá.

Aztán kinyitotta a dossziét.

4. FEJEZET

– Terhes vagy – szólt Yanis hitetlenkedve.

Gondolt erre a lehetőségre, de remélte, hogy téved. Most pedig itt áll fehéren-feketén.

Emlékek bukkantak fel a lelki szemei előtt. Az ultrahangvizsgálat Giselle-lel. A könnyek. A fájdalom. A bánat. A magány. Az elutasítás. A szemrehányások…

– Mi? Nem! Add ide!

Sam kikapta a férfi kezéből a lapot, hogy megbizonyosodjon arról, ezek valóban az ő teszteredményei.

Yanis a lányra nézett, és eluralkodtak rajta az ismerős félelmek.

– Tőlem van?

Tudnia kell. Tudnia kell, hogy Sam lefeküdt-e más férfival utána. Tulajdonképpen remélte, hogy így van, de erről még meglehetősen rosszul érezte magát. Mert ha ez a baba nem is az ő gyereke, Sam akkor is terhes, és őt ismerve egy gyerek nem nagyon illik bele a terveibe.

Eszébe jutott, hogy Párizsban beszéltek ezekről a témákról. Arról, hogy hol látják magukat a jövőben. Hogy mit szeretnének elérni. Sam csak a munkáról beszélt. Említette, hogy talán szeretne klinikai kísérleteket végezni, hogy hírnevet szerezzen magának, és a Sankt Barnabas az Egyesült Királyság legjobb idegsebészeti központja legyen.

Sam most láthatóan sokkos állapotban volt. Yanis szerette volna magához ölelni és megvigasztalni, de nem tudta rávenni magát.

A lány ekkor sarkon fordult, és emelt fővel elsietett.

Yanis követte. Tudnia kell! A felvonóknál érte utol.

– Sam?

– Meg kell ismételni a vizsgálatot. Lehet, hogy a minták összekeveredtek a laboratóriumban.

– Ez a te vizsgálati eredményed.

– Gyakran van zűrzavar…

– Sam. Nézz rám! Enyém a baba? – kérdezte nyomatékosan Yanis. Ahogy az ajtók szétcsúsztak, Sam belépett a liftbe, a férfi pedig követte őt. – Kérlek, válaszolj!

– Nem feküdtem le más férfival.

Yanis mély levegőt vett. Tehát a baba az övé. Sam az ő gyermekét várja. Majdnem három hónapja feküdtek le egymással, ami azt jelenteti, hogy Sam még nem volt terhesrendelésen. Fogalmuk sincs, hogy minden rendben van-e. És a múlt ismeretében ezt minél előbb tudnia kell.

– Kell egy ultrahangvizsgálatra. Azonnal!

Sam megrázta a fejét.

– Nem.

– Muszáj!

– De én nem akarom látni! Ha látom, valóságos lesz, és akkor…

– Valóságos! Nem dughatod a fejed a homokba, mon amie.

A lift megállt a neurológiai osztályon, és Sam szúrós pillantást vetett a férfira, mielőtt elindult. Yanis követte. A lány a pulthoz ment, ahol leült. Dühösen beírta a jelszavát meg a kódját a számítógépbe, és elkezdte írni a jelentését Maxról. Aztán egész testében remegve abbahagyta.

Yanis nem látta az arcát, mert hosszú vörös haja eltakarta, a válla rázkódása azonban jelezte, hogy sír.

A szíve összeszorult. Azt kívánta, bárcsak meg tudná védeni őt mindattól, ami következik. Soha nem akarta ezt. Még egyszer nem! A gondolat, hogy pont Samet teszi ki ilyen ijesztő dolognak…

– Ma chérie…

Yanis kinyújtotta a kezét, hogy kisimítsa a lány haját az arcából, majd átkarolta a vállát, és magához ölelte.

Egy arra elhaladó nővér az ajkaival formázta, hogy „minden rendben?”. Yanis bólintott.

Az elkövetkezendőkre gondolt. Sam nem tudja, mi történt közte és a volt felesége, Giselle között, de valamikor el kell mondania neki. Figyelmeztetnie kell. De nem ez a megfelelő alkalom. Először Samnek meg kell szoknia a gondolatot, hogy terhes. És nincs értelme feleslegesen aggódni, amíg el nem végezték az ultrahangvizsgálatot.

Yanis kivett egy papírtörlőt az asztalon lévő dobozból, és odanyújtotta a lánynak.

– Tessék, töröld le a könnyeidet!

Sam szipogva engedelmeskedett.

– Köszönöm.

– Mit köszönsz?

– Hogy nem borultál ki.

Yanis elmosolyodott.

– Te megtetted helyettem. Ha én is kiakadok, mindkettőnket a negyedik emeletre vittek volna.

A pszichiátriai osztály a negyedik emeleten volt.

Sam felnevetett, majd mély levegőt vett.

– Most mit fogunk csinálni?

Yanis megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Ultrahangvizsgálat kellene. Hogy megbizonyosodjunk róla, hogy a bébé és a maman is jól vannak.

Sam a férfira nézett.

– Nekem fogalmam sincs, milyen a jó maman.

Yanis elmosolyodott.

– Veszek neked egy útmutatót.

Sam gyakran egész nap a műtőben állt. Hosszú, bonyolult műtéteket hajtott végre, miközben ügyelt, hogy ne sérüljenek az agy fontos területei, amikor daganatokat, vérrögöket távolít el, vagy aneurizmákat zár el. Képes volt órákig ülni a betegek ágya mellett, várva, hogy felébredjenek. De az ultrahangvizsgálat előtti negyvenöt perces várakozás elviselhetetlenül hosszúnak tűnt.

– Miért tart ilyen sokáig?

– Sok a beteg. Ráadásul a többi pácienssel ellentétben te még nem jártál nőgyógyásznál. Azért fogadtak minket, mert kollégák vagyunk. Ezért türelmesnek kell lennünk.

– Nehezen viselem.

Betegnek lenni, és egy kórházi váróteremben ülni túlságosan is ismerős volt számára. Olyan emlékeket hozott a felszínre, amelyeket próbált elfelejteni. Akkoriban persze sokkal fiatalabb volt, és nem egy vonzó férfi állt mellette, hanem az anyja, aki belenevelte, mit kell és mit nem szabad mondania.

Ez könnyű volt. Néha Sam annyira rosszul érezte magát, hogy beszélni sem tudott. Így aztán az anyjára bízta, hogy játssza el a kétségbeesett szülőt, aki tudja, hogy valami nincs rendben a lányával.

Ebből nőtt ki Samnek az orvoslás iránti szeretete. Az orvosok azon látszólagos képessége miatt, hogy csodákra képesek. Ugyanakkor azt is tudta, hogy a beavatkozások után előbb-utóbb újra megbetegszik, és hogy a kezelések néha fájdalmasak.

Persze tudta, hogy most nem így van, ez csak egy ultrahangvizsgálat lesz. Nem fog fájni.

De ahogy a tekintetét végighordozta a váróteremben a terhesség különböző stádiumában lévő nőkön, önkéntelenül is elképzelte, milyen lehet anyává válni…

Az anyák kedvesek. Gondoskodnak a gyermekükről. Ő azonban soha nem lenne képes erre. Neki nincsenek érzései.

Sam ülőhelyzetében pozíciót váltott.

– Mit gondolsz? – kérdezte.

Yanis megrázta a fejét.

– Nem tudom.

– Biztos vagyok benne, hogy ez számodra is ugyanolyan sokkoló, mint nekem.

Yanis most elmosolyodott.

– Ez igaz.

– Mindkettőnknek szülői szabadságot kell kivennünk. Nagy kihívás lesz.

– Megtaláljuk a megoldást.

– Kizárt dolog, hogy itt hagyjam a kórházat. A munkám az életem – hangsúlyozta Sam, hogy egyértelművé tegye a férfi számára, nem akar otthon maradni.

Mindig is lenyűgözte az orvostudomány, és már kiskorától kezdve tudta, hogy egy nap orvos lesz. A neurológia volt azonban a szenvedélye, mióta az édesanyja, majd az őt kezelő orvosok is gyanítani kezdték, hogy agydaganata van.

A gondolat, hogy valaki megoperálja a fejét, arra késztette Samet, hogy kutatásokat végezzen. Akkoriban nehéz volt, mivel az iskolai könyvtárban nem akadt szakirodalom. Amikor megkérte a könyvtárost, hogy rendeljen szakkönyveket, zavart pillantásokat kapott. Az agyban zajló élettani folyamatok azonban lenyűgözték.

Az agy az emberi test egyik legnagyobb és legösszetettebb szerve. Ez teszi az embert emberré. A gondolat, hogy a munkája háttérbe szorulhat a terhesség miatt…

Ijesztő volt.

– Nem hiszem, hogy meg tudom csinálni, Yanis.

A férfi feléje fordult.

– Meg tudod csinálni.

– Honnan veszed? Egyáltalán nem ismersz… Semmit sem tudsz rólam! Kollégák vagyunk, és egy véletlen folytán együtt dolgozunk. Szerintem te sem akarod ezt… ezt a helyzetet.

Yanis felsóhajtott.

– Mindenképpen meglepetés. De ha képesek vagyunk daganatokat eltávolítani, vérzéseket elállítani, és embereket visszahozni a halál torkából, akkor most is képesnek kell lennünk ugyanerre. Világszerte emberek milliói válnak szülővé, és ezt mindenféle továbbképzés nélkül is meg tudják tenni. Intelligensek vagyunk. Hozzáértők. Hiszek magunkban.

Sam irigyelte tőle ezt az önképet. Annyira szeretett volna ő is így hozzáállni, de a félelme mindent beárnyékolt. Mi van, ha elbukik? Ha tönkreteszi ennek a gyereknek az életét, ahogy az anyja majdnem tönkretette az övét?

– Samantha Gordon? – Rózsaszín köpenyes nő jelent meg a küszöbön, kezében csíptetős írótáblával.

Miután Yanis és Sam egy pillantást váltottak, a férfi megfogta a lány kezét, és megszorította.

– Meg tudjuk csinálni.

Sam bizonytalanul nézett rá, és hagyta, hogy a férfi bevezesse a lesötétített helyiségbe.

5. FEJEZET

Az orvosnő Marta néven mutatkozott be.

– Helyezze magát kényelembe a vizsgálóasztalon, Ms. Gordon!

– Köszönjük, hogy fogadtak minket. Nagyra értékeljük – mondta Yanis.

Egyre jobban szorongott. Az ilyen szobákban vagy jó, vagy szörnyű híreket hallani. Amikor legutóbb ultrahangvizsgálaton volt az exével, Giselle-lel, szörnyű diagnózist kaptak. A fiuk szíve a terhesség harmincadik hetében megállt.

– Fel kell tennem néhány kérdést – tájékoztatta őket Marta.

Megkérdezte Samet, hogy mikor volt az utolsó menstruációja, rendszeres-e ciklusa, és kifaggatta a kórtörténetéről. Yanis hallotta az idegességet Sam hangjában, amikor válaszolt. Átkarolta a vállát, hogy megnyugtassa.

– Rendben, lefeküdne, kérem? Remek. Ez most egy kicsit hideg – mondta a doktornő, és gélt kent Sam hasára.

A lány összerezzent, mire Yanis megfogta a kezét.

– Minden rendben lesz.

Ezt persze nem tudhatta, de azt akarta, hogy Sam tisztában legyen vele, számíthat rá, bármi történjék is. Soha nem hagyná cserben. Ő nem olyan ember.

Támogatta Giselle-t is, de végül nem tudott segíteni rajta, és szakítottak. Sokáig azt hitte, hogy kudarcot vallott, és ezért vált számára olyan fontossá a munkája. Segíthetett másokon. Megváltoztathatta a dolgokat. Mindent irányíthatott.

Marta megkezdte az ultrahangvizsgálatot. Sem ő, sem Sam nem láthatta a monitort, mert a doktornő felé nézett. Yanis tudta, hogy az orvosok csak akkor fordítják a képernyőt a szülők felé, ha minden rendben van.

A doktornő arca kifürkészhetetlen volt.

– Rossz hírek, ugye? Nyugodtan elmondhatja. Biokémiai terhesség? Vagy méhen kívüli? – kérdezte Sam.

Yanis meglepődött, hogy a lány máris a legrosszabbat feltételezte. Azt hitte, csak ő van így ezzel. Marta azonban megrázta a fejét, majd elmosolyodott.

– Volt ikerterhesség a családjukban? – kérdezte, majd megfordította a monitort.

Yanis szája kiszáradt, és a képernyőt bámulta. Jól látja?

– Ikrek?

Megszorította Sam kezét, aki döbbenten nézett rá.

– Mi, ikrek? Nem, az nem lehet!

– De bizony lehet. – Marta mosolyogva mutatta meg az első, majd a második baba körvonalait. – És a méretükből ítélve szépen fejlődnek.

Yanisnak elállt a szava. Tényleg megtörtént? Azután, amit elveszített… Azután, hogy a családról szőtt álma összetört. Vajon merhet újra álmodni?

A kezdeti csodálkozás és az öröm hirtelen átadta a helyét a félelemnek. Sok minden félresikerülhet. Ráadásul nemcsak egy baba élete forog kockán, hanem kettőé.

– Szeretnék hallani a szívhangot?

Marta megnyomott egy gombot, és a két szívecske ritmikus dobogása betöltötte a szobát. Erős hangok. Egyenletesek. Ahogy lennie kell.

Mindazonáltal Yanis fiával is ugyanez volt a helyzet. Eleinte egészségesnek tűnt. A képeken nem látszott semmi aggasztó, de egyszerűen meghalt az anyaméhben. Akkor, amikor Giselle és ő azt hitték, hogy már a célegyenesben vannak. Amikor azt hitték, hogy minden rendben… és elkezdhetik a gyerekszoba berendezését, és vehetnek bölcsőt.

– Ikrek… Nem hiszem el… – Sam hangja remegett. – És mindketten egészségesek? Minden rendben?

Marta bólintott.

– Jelenleg igen. Közös a sárgatestük, tehát egypetéjű ikrek. Persze közös a méhlepényük és a vérellátásuk is, úgyhogy szoros figyelemmel kell kísérnünk őket.

– Magzati transzfúziós szindróma… – bólintott Sam.

Ikerszindróma. Ikerterhesség esetén a méhlepényben rendellenes erek alakulhatnak ki, amelyek megzavarják a vérellátást, így az egyik baba túl sok, a másik pedig túl kevés vérhez jut. Mindketten nagyon megbetegedhetnek, sőt egyes esetekben ez halálos kimenetelű lehet.

– A méhlepénye jelenleg elég alacsonyan helyezkedik el, de ez még változhat. Ahogy a méh a terhességgel együtt növekszik, úgy fog feljebb kerülni, anélkül hogy problémát okozna.

– A mélyen megtapadó lepényre gondol? – kérdezte Sam.

A méhlepény kitüremkedése erős vérzéshez vezethet a terhesség vagy a szülés során.

– Rendszeresen ellenőrizni fogjuk.

– Értem.

Yanis meglepetten konstatálta, hogy Sam nyugodtnak tűnik. Mintha számított volna ezekre a bonyodalmakra.

– Szeretnének fényképet? – kérdezte Marta, aki most már újra mosolygott.

Sam bólintott, és mély levegőt vett. Aztán ránézett a férfira.

– Yanis? Jól vagy?

Yanis igyekezett mosolyogni.

– Minden rendben – füllentette, pedig valójában halálosan rettegett.

Úton a neurológiai osztályra a liftben Sam a kezében tartott ultrahangképeket bámulta. Még mindig valószerűtlennek tűnt számára, de ott volt a két baba.

Micsoda nap!

Megsimogatta a hasát. Ikrek… Fennáll a mélyen tapadó lepény és az ikerszindróma veszélye. Ez egyáltalán nem lepte meg.

– Most mit fogunk csinálni? – kérdezte Yanis, és nem tűnt valami boldognak.

– Furcsa helyzet és óriási meglepetés – felelte Sam. – Fogalmam sincs, mi zajlik benned. Szenvedélyes éjszaka egy kolléganővel, és bumm… ikrek! – Betette a képeket a köpenye zsebébe. Még nem akarta, hogy bárki is megtudja. Aztán felsóhajtott. – Ha nem akarsz vele foglalkozni, megértem. Bárcsak én is meghátrálhatnék!

Az ajtók szétnyíltak, és kiléptek a folyosóra.

Yanis ránézett.

– Miről beszélsz?

– Fogalmam sincs. Nem tudom, mit beszélek. Csak azt tudom, hogy lehetetlen helyzetbe kerültem, és az eszem azt mondja, hogy nem tudom végigcsinálni. Hogy nem lehetek anya.

– Már hogyne lehetnél! Bármelyik nő képes rá – válaszolta Yanis ingerülten.