Jean-Luc Bannalec

BRETAGNE-I BÜSZKESÉG

JEAN-LUC BANNALEC

BRETAGNE-I
BÜSZKESÉG

Dupin felügyelő negyedik esete

A mű eredeti címe

Bretonischer Stolz

Copyright © 2016, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására. A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978 615 104 025 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

à L.

à Dr. H. A.

Vannak emberek, akik boldoggá tesznek, amikor jönnek,

és olyanok, akik boldoggá tesznek, amikor elmennek.

Breton közmondás

ELSŐ NAP

Ő volt a legnagyobb mind közül. Hangosan kiabált. Harapósan. Morcosan. Fejét gúnyosan felfelé nyújtotta. Az acélos kiáltás egy társának szólt, aki egy sziklafal mögül bukkant elő, és most felé sietett. Meglehetősen hideg volt, nulla fok körül, a levegő nedves jég szagát árasztotta.

Georges Dupin felügyelő a concarneau-i rendőrőrsről pontosan előtte állt, és teljesen le volt nyűgözve. A viselkedése ellenére impozánsnak tűnő példány úgy egy méter magas lehetett.

Fekete fej, átható barna szem. A tarkóján élénksárga és narancssárga foltok. Hosszú, nemes csőr, felül sötét, alul mély narancssárga. A mell szintén élénksárga és narancsszínű, alul pedig ragyogó fehér. A hát a tarkótól a farokig ezüstös palaszürkén csillogott. Mint az uszonyok. A lábak és a lábszárak viszont megint koromfeketék voltak. A királypingvin pompás látványt nyújtott: valóban fenséges volt.

Valamivel kisebb társa időközben csatlakozott hozzá. Dupin tudta, hogy a pingvinek a hangjukról felismerik egymást.

Hirtelen mindketten kiabálni kezdtek. Röviden, szaggatottan. Egyértelműen fenyegető kiáltások voltak. Dupin egy pillanatig azt hitte, hogy neki szólnak. De tévedett. A hófödte sarkvidéki kifutó másik oldalán három kedvenc pingvinje állt: szamárpingvinek, amelyek itt, a Brest melletti ócenáriumban egy csapat aranytollú pingvinnel együtt Európa legnagyobb pingvinkolóniáját alkották, és a pingvinrajongó Dupint arra késztették, hogy néhány havonta tegyen ide egy kitérőt, amikor Brestbe kell mennie. Ma éppen Henri-val, a legjobb barátjával, aki szintén párizsi volt, mielőtt több mint két évtizeddel ezelőtt a világ végén találta meg élete szerelmét és a boldogságot. „Minden a világ végén kezdődik”, hangzott a mottója. Tout commence au Finistère. Ez a breton mondás dióhéjban megfogalmazta, hogyan is gondolkodtak és éreztek itt az emberek.

Dupin felügyelő éppen egy bresti „továbbképzésre” tartott, ami bosszantó módon az „előléptetésének” része volt, amiről még mindig nem tudta, pontosan mit is jelent. Főfelügyelőből hivatalosan is vezető felügyelővé nevezték ki, noha a concarneau-i rendőrkapitányság testületében emberemlékezet óta mindig csak egyetlenegy felügyelő dolgozott. Nagyon kicsi rendőrőrs ez ugyan, de – egy soha nem igazolt állítás szerint – az egyetlen Franciaországban, amelyről kilátás nyílik a tengerre, valamint az óvárosra a nagy kikötőmedencében, a hatalmas erődfalakkal. Egy nagyon is jól átlátható rendőrőrs, amelynek „regionális hatóköre” azonban az elmúlt években fokozatosan bővült egy-egy szomszédos településeken nyugdíjba vonuló kollégával és az állami költségvetés akut megszorításával. Dupin előléptetése majdnem egybeesett breton élete ötéves évfordulójával. Az „ünnepélyes” hívás során a prefektus motyogott valamit arról, hogy „nem rossz”, Dupin kielégítő munkát szállított, és minden bizonnyal beszélhetnek néhány tiszteletre méltó közös sikerről. Dupin öt évvel ezelőtt, március elsején kezdte meg első bretagne-i munkanapját a fővárosból történt kellemetlen „áthelyezése” után, amelynek okait egyre ködösebb legendák övezték.

A továbbképzés – amelyet a prefektúra amolyan bónuszként adományozott neki – témája ezúttal a nyomozati helyzetekben történő szisztematikus és módszeres párbeszédkezelés volt. Természetesen a legújabb tudományos és pszichológiai kutatások alapján. Dupin hírhedt volt a rendhagyó, kétségtelenül nem éppen pszichológiailag megalapozott nyomozati dialógusairól, amelyeket mindennek lehetett nevezni, csak éppen nem szisztematikusnak, legalábbis nem a szokásos értelemben.

A tanfolyamon való részvétel azonban kötelező volt, és az előléptetéssel együtt fizetésemelés is járt, ami nem volt ugyan busás, de azért mégiscsak valami. Más szóval zsarolás. Dupinnek a legkevésbé sem esett volna nehezére kihagyni a mai nyitórendezvényt, ha az nem esett volna olyan szépen egybe Henri terveivel, akinek egy gasztronómiai találkozón kellett részt vennie Brest mellett.

A két királypingvin most a három szamárpingvin felé battyogott, amik mintha az uszonyukkal jeleztek volna egymásnak, majd egy pillanattal később szintén elindultak, és egy merész ugrással a medencébe szökkentek. Nyaktörő sebességgel, őrült manőverekkel, de mindenekelőtt kiváló hangulatban száguldottak el egymástól, mindegyik más-más irányba, aztán hirtelen megfordultak, merészen újra kilőttek egymás felé, majd eltűntek a vízfolyosókon más-más medencék felé. A kis műsor alig öt másodpercig tartott. Ezek a szárazföldön ügyetlennek tűnő madarak, amelyek az evolúció során lemondtak a repülés képességéről, amint az elemükben voltak, azonnal átalakultak a messze legügyesebb és leggyorsabb úszókká, akiket a vízi világ ismert. Dupin tudta, hogy akár negyven kilométer per órára is fel tudnak gyorsulni. Huszonkét percig tudtak egyetlen lélegzetvétellel merülni, akár ötszáz méter mélyre is. Amit a pingvinekről el lehetett olvasni, Dupin elolvasta, és úgy tartotta készenlétben ezeket a tényeket és számadatokat, mint régen az autóskártyánál. Különösen a pingvinek tájékozódása nyűgözte le: éles szemük és verhetetlen mnemotechnikájuk segítségével megjegyezték a jégtakaró alatt és a tengerfenéken négyzetkilométereken átívelő részleteket, minden pillanatban tudták, hol bukkan fel a következő lyuk a felszínre – ami elengedhetetlen a túléléshez. Akárcsak egy felügyelőnek, bizonyos fokig. Mint ahogy az is, hogy a pokolinak tűnő mínusz száznyolcvan fokos hidegben, üvöltő viharok közepette, hetekig tartó sötétségben és élelem nélkül – belegondolni is szörnyű, vélte Dupin – állandó, harmincfokos testhőmérsékletet tudjanak tartani.

Henri és Dupin hiába próbálták tekintetükkel követni a három szamárpingvint. Már éppen el akartak fordulni, amikor azok hatalmas ugrással kilőttek a vízből, pont a két királypingvin háta mögött. A következő pillanatban már biztonságban álltak a jeges párkányon: filmbe illő akció. A szamárpingvinek ezek szerint nem véletlenszerűen szóródtak szét, sőt inkább kifinomultan megtervezett akciót hajtottak végre. A pingvinek csapatmunkában verhetetlenek.

A két királypingvin láthatóan ingerült lett. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha erőszakos lépést fontolgatnának, majd határozott testtartással kiegyenesedtek. A nagyobbik megeresztett néhány harsány kiáltást. De aztán ugyanilyen hirtelen, szinte nyugodtan, már-már komótosan, lazán, fejjel előre a vízbe csúsztak a királyok, még egyszer felnéztek, majd végül elúsztak.

A párkány, ahol az etetésre sor került, most a három szamárpingvin felségterültévé vált.

– Ezek aztán tudják, hogy megy ez – vigyorgott Dupin.

– Végül a bölcsebb az erősebb – nevetett Henri.

A bretagne-i pingvinkolónia a legnagyobb volt Európában, de valami más még különlegesebbnek számított: mind francia pingvinek voltak. Hivatalosan francia területről, a szubantarktiszi Crozet-szigetekről érkeztek. És ami még ennél is fontosabb, ezek a szigetek valójában egy breton szigetcsoporthoz tartoztak. A 18. században fedezte fel őket Julien-Marie Crozet tengerésztiszt, aki Morbihanból, a híres öböl mellől származott. Egy breton! És ezek a pingvinek itt szintén bretonok voltak. Ami azt is jelentette, hogy volt egy eredeti antarktiszi Bretagne! Ez furcsán hangozhat a Bretagne-nal még csak ismerkedőknek, de Dupin már nem lepődött meg, hiszen az elmúlt években már megismerte a déltengeri Bretagne-t, a karibi Bretagne-t, a mediterrán Bretagne-t és az ausztrál Bretagne-t is. „Nincs olyan, hogy Bretagne! Sok Bretagne van!”, hangzott asszisztense, Nolwenn egyik alaptétele.

– Tudtad, hogy a pingvinek robbanásszerű gyorsulási technikájukkal akár két méter magasra is ki tudnak lőni a vízből? A fegyvermérnökök ezt másolták le a torpedók kilövéséhez, és...

Dupin lelkesedését megszakította a mobiltelefonja magas, monoton csipogása. Vonakodva előkotorta.

Nolwenn volt az.

– Igen?

– Ez teljességgel elfogadhatatlan, Monsieur le Commissaire! Ez kritikán aluli!

Komolynak tűnt. Ez világos volt. Még ha Dupin nem is tapasztalhatta meg ezt az elmúlt évek során, az asszisztense, aki kitűnő kolléga volt, és általában a legválságosabb helyzetekben is nyugodt és magabiztos maradt, most rendkívül felháborodott valamin. A nő mély levegőt vett.

– Néhány nap múlva elhagyja világítótornyát az utolsó franciaországi világítótorony-őr. Mindent komputerizálnak. És többé már nem phares-nak, hanem DirmNAMO-nak fogják hívni őket!

– Nolwenn, én…

– Egy egész szakma van eltűnőben. Kész, vége, ennyi! Nem lesz több világítótorony-őr. Jean-Paul Eymond és Serge Andron harmincöt éve éltek a világítótoronyban, hatvanhét és fél méteres magasságban, elviselve a legdurvább viharokat, a hullámokat, amelyeknek a permetje a kupolákat verdeste, és ahol csak imádkozni lehetett. Hányszor javították meg a világítótornyot ilyen viharokban, és hányszor kockáztatták az életüket, hogy megmentsék másokét! Vajon hamarosan a számítógép is megjavítja majd a saját hibás kábeleit a heves viharokban? A betört üveget? – Újabb mély lélegzetet vett. – A világítótorony-őrök fontos történelmi személyiségek, Monsieur le Commissaire! Mint mondtam, ez teljességgel elfogadhatatlan!

Bármennyire is szomorúnak tűnt ez a hír, Dupin még mindig nem tudta, Nolwenn valójában mit vár tőle. Hogy közbelép a rendőrségnél? Letartóztat valakit?

– Egy gyilkosság? Történt valami? – Henri halkan beszélt, igyekezett diszkrét lenni, de érezhető kíváncsiság bujkált benne. Dupin arcán nyilvánvalóan tükröződtek Nolwenn érzelmei, vagy csak a tanácstalanság. Gyorsan, egy megnyugtató mozdulattal hárított.

– Ön már az oktatóközpontban van, Monsieur le Commissaire? – Nolwenn hangja egyik pillanatról a másikra teljesen megváltozott. Most teljesen érzéketlen, tiszta tárgyilagosság csengett benne. Dupin ismerte ezt. Amikor meghallotta az „oktatóközpont” szót, virágmintás műanyag termoszokat látott maga előtt, vacak, langyos, órákkal ezelőtt lefőzött kávéval. Másrészről múlt hét óta szigorú orvosi utasítása volt rá, hogy egy hónapig amúgy is tartózkodnia kell a kávétól, utána pedig „drasztikusan korlátoznia kell a túlzott kávéfogyasztását”, ahogy elszánt háziorvosa, dr. Garreg fogalmazott. Garreg ismét a gyomornyálkahártya akut gyulladását, a gyomorhurut egy fájdalmas, C típusú fajtáját diagnosztizálta nála. És valóban ilyen is volt: fájdalmas. De Garreg nemcsak gyomorhurutot fedezett fel Dupinnél, hanem súlyos koffeinfüggőséget is, tipikus tünetekkel. Ami nevetséges volt. A kávétilalom rémálomszerű utasítást jelentett Dupin számára, amely, ha teljesen komolyan veszi, képes lett volna súlyos lelki válságba sodorni, sokkal súlyosabba, mint a függőség nem létező tünetei. Így hát megegyezett magával egy reggeli petit caféban és abban a képletben, hogy egy kávé nem kávé.

– Nem. Én…

– Hallom a pingvineket.

Nolwenn az irónia legkisebb jele nélkül beszélt. Néha az volt az érzése, hogy a nő egy GPS-jeladóval jelölte meg őt. Kinézte volna belőle.

– Monsieur le Commissaire, a szeminárium pontosan három perc múlva kezdődik.

– Tudom.

– Jó. Riwalnak még beszélnie kell önnel. A tegnap esti bankrablásról van szó.

– Van valami újdonság?

Az egyik városka bankfiókjába történt betörés során valaki nemcsak a pénzt lopta el az automatából, hanem magát az egész automatát is. Amihez komoly felszerelésre volt szükség. És összességében nem hangzott valami okos ötletnek.

– Kadeg nyomozó Riwallal elment a bankba. Most értek vissza.

– Mondja meg neki, hogy mindjárt felhívom a kocsiból!

– Jó szórakozást, Monsieur le Commissaire! – tette le Nolwenn.

Henri továbbra is kérdőn nézett rá.

– Semmi fontos.

– Mennem kell – fordult Henri a kijárat felé.

– Igen, nekem is.

Dupin követte a barátját. Nem sok kedve volt hozzá. De ez nem számított. Valahogy ki kellett bírnia ezt a továbbképzést.

A víz mindenhonnan jött, oldalról, jobbról, balról, elölről, hátulról, átlósan alulról, néha és inkább véletlenül még felülről is. Ez az eső egyedülálló volt: nem cseppek, nem látható csapadék, hanem végtelenül vékony, végtelenül hosszú szálkák, csápok, amelyek a ruhába tekeredtek, a szeszélyes, állandóan irányt változtató szélmozgásoktól hajtva. Még csak felhőket sem lehetett látni, az ég ködös szomorúszürke massza volt. Egy monoton tömb, amely rendkívül alacsonyan lógott. Amit Dupin alapvetően szörnyűnek talált, és valójában aligha fordult elő Bretagne-ban, mégis tökéletesen illeszkedett az oktatóközpont hangulatához. Ráadásul esőszag áradt, az egész világnak esőszaga volt: dohos.

A főépület kijáratától vezető harmincméteres út a fogadópavilonig, ahol Henrival most tartózkodtak, elég volt ahhoz, hogy szó szerint az alsóneműjükig elázzanak. Korábban, Párizsban az eső egyszerűen csak eső volt; Dupin csak itt, Bretagne-ban tudta meg, hogy milyen az igazi eső, ami a felhőkre, az égre és a fényre is vonatkozott. Megtanult különbséget tenni az eső különböző fajtái között, ahogyan a bretonok tették, vagy ahogyan az eszkimók a hóval. A szálkaesőnél is rosszabb volt a szitálás – le crachin –, amitől még kevesebbet lehetett látni, és csak annyit lehetett érzékelni belőle igazán, hogy másodperceken belül csuromvizes lett az ember. Dupin azonban mindenekelőtt azt tanulta meg – ami kimondottan elvont felismerés volt az ehhez hasonló napokon –, hogy itt valójában nem is esik annyit, mint azt a makacs, csúnya előítélet sugallja. Nemrég olvasta egy párizsi újságban, hogy Bretagne-ban két évszak van: a hosszú esők rövid időszaka és a rövid esők hosszú időszaka; bár minden komoly tudományos statisztika cáfolta az ilyen rágalmakat. Főként Dél-Bretagne-ban évente kevesebb eső esett, mint a Côte d’Azurön. De a döntő tényező valami egészen más volt: a bretonok nem igazán vették tudomásul az esőt, ami egy életforma, állapította meg Dupin. Nem azért, mert annyira hozzá voltak szokva az esőhöz, hanem két nagyon is fontos okból: csak az időjárás velejárójának tartották, és úgy vélték, vannak fontosabb dolgok is, például maga az élet. Soha nem jutna eszükbe lemondani a számtalan itteni fesztivál egyikét csak azért, mert esik az eső. Ráadásul a bretonok természetével ellentétes lett volna, hogy kívülről diktáljon nekik valami vagy valaki. Legyen szó akár a központi párizsi utasításokról, akár az időjárásról. Ebből született a bretonok egyik kedvenc mondása, amelyet akkor használtak, amikor mások panaszkodnak az esőre: En Bretagne il ne pleut que sur les cons, vagyis „Bretagne-ban csak az idiótákra esik az eső”. A legnagyobb esőben is kimenni a szabadba úgy, mintha mi sem történne: ez még a pompás Bretons című magazin listájára is felkerült, amelyben a tíz legbiztosabb módszert sorolták fel arra, miről ismerni fel egy igazi bretont. Olyan dolgok mellett, mint hatalmas felhajtást csinálni, ha a vaj nincs megsózva; vagy a találkozás első két percében felvetni, hogy nincs-e kedve a másiknak inni valamit; vagy amint több mint húsz ember összejön, azonnal elővenni a zsebből a Gwenn ha Dut, a breton zászlót.

Henri és Dupin autója egymás mellett parkolt a hatalmas parkoló első sorában, amely a húsvét előtti hét keddjén, délután ötkor szinte kihalt volt.

Ismét megszólalt a hangos, egyenletes csipogás.

– Nagyszerű!

Dupin kivette a telefont a farmerjából. A kijelző csupa maszat volt, remélhetőleg a készülék vízálló. Átlagosan évente legalább két mobiltelefont használt el, ez a mostani még csak egy hónapos volt, a felügyelő első okostelefonja. Egy kis forradalom, amit Nolwenn indított el.

Dupin meglátta Riwal számát. Hát persze! De most nem volt alkalmas. Mennie kellett.

– Nem akarok elkésni, Georges. – Henri felkészült a nap második sprintjére, és becslések szerint még húsz méter volt hátra az autókig. – Meg kell tartanom a védőbeszédemet a breton szalonnáról. Tényleg végig akarom vinni. Semmi sem hordoz ennyi ízt, különösen a bossulani terre et paille.

Tényleg nem volt értelme megvárni, hogy a széllökések enyhülnek-e.

Dupin hagyta csörögni a mobilt. A hívást továbbította Nolwennnek. A barátja szavaitól minden kedvezőtlen körülmény ellenére is összefutott a nyál a szájában. Henri találkozóján az éves ünnepélyes szavazásra is sor kerül, amely arról szól, hogy mely étel vagy fogás legyen az idei Semaine du Goût-nak, vagyis az ízek hetének fő témája. Egy héten át négy-öt ételt ünnepeltek az iskolákban, óvodákban, menzákon és éttermekben. Egyfajta hódolat Franciaország szinte végtelen számú gasztronómiai kincse előtt.

– Minden a szalonnával kezdődik! – Nyilvánvalóan lelkesedni még volt ideje Henrinak. – Egy nagy lábasban sós vajban barnára pirítjuk, és egy kis erdei mézzel enyhén karamellizáljuk. A Friko Kaol, a breton cassoulet esetében a szalonna a legfontosabb hozzávaló a füstölt kolbász, a burgonya, a hagyma és a lorient-i savanyú káposzta mellett. Hmmm, a zsigereim azt súgják, hogy lesz pár jó ötletem!

– Engem mindegyik érdekel.

Ismét a szúrós, monoton csipogás. Megint Riwal.

Dupin habozott. Talán mégiscsak fel kéne vennie.

– Ugorj be valamikor! – Ezekkel a szavakkal Henri kirohant az áradatba. – Salut, Georges!

– Viszlát, Henri! – szólt utána Dupin, a telefont már a füléhez szorítva.

– Most nem alkalmas, Riwal. Mi…?

– A bankrablásról van szó. Az…

– Majd később megbeszéljük, Riwal.

– Véletlenül a banki terminált lopták el, nem az automatát.

– Mi?

– Mint tudja, a két gép egyformának tűnik, az egyiket a pénzfelvételhez, a másikat pedig a banki ügyintézéshez használják. Az elkövetőknek még mindig semmi nyoma.

– A bankszámlakivonat-nyomtatót vitték el?

– Ez nemcsak egy nyomtató, hanem…

– Abszurd!

– Például banki átutalásokat is végezhetünk vele, vagy…

– Majd holnap megbeszéljük.

– Rendben, csak azt akartam, hogy tudjon róla, én…

A vonal másik végén hangos csattanás hallatszott, mintha erőszakkal felfeszítettek volna egy ajtót, Riwal hirtelen megszakította a mondatát.

Egy pillanatig nem történt semmi, aztán Dupin egy hangot hallott nagyon tisztán. Dinamikusat. Egy parancsoló hangot. Kadeg volt az, a második nyomozója.

– Tegye le! Azonnal értesítenünk kell a felügyelőt. Azonnal! Vészhelyzet van. – Dupin tökéletesen értette Kadeget. – Van egy vérbe fagyott holttestünk. Nem messze Belontól, egy kis parkoló mellett, a fűben. Lent, a Pointe de Penquernéónál. Ha Port Belontól a folyó mentén a közeli torkolathoz megyünk, a felső gyalogösvényen, amely Rosbras-ba vezet. – Kadeg katonás modora átadta a helyét a szintén jellegzetes, túlzott precizitásnak. – Van ott egy nagy mező, és jobbra…

– Micsoda? – kiáltott fel Dupin. – Riwal, mi folyik ott?

– Én… Kadeg épp most rohant be, és azt jelentette…

– Tedd le! – Kadeg most mintha közvetlenül Riwal mellett állt volna. És torkaszakadtából ordított a készülékbe.

– Kadeg, hisz ez a főnök! – védekezett Riwal kétségbeesetten. – A főnök már a vonalban van!

– Riwal, adja Kadeget! – parancsolta Dupin.

A következő pillanatban már a másik nyomozó volt a telefonban.

– Monsieur le Commissaire, ön az?

– Ki más, Kadeg? Mi történt?

– Egy férfi, ott fekszik…

– Ki az? Mit tudunk róla?

– Semmit. Még nem tudunk semmit. Most hívtak, egy kolléga Riec-sur-Bélonból. Egy idős hölgy épp a kutyáját sétáltatta. És egy férfit látott ott feküdni mozdulatlanul, furcsa testhelyzetben, vérrel borítva, ezt mondta. Amilyen gyorsan csak tudott, elrohant egy étterembe, mert az közelebb volt, mint a háza, és onnan telefonált. A La Coquille volt az, ami…

– Ismerem a La Coquille-t.

Kadeg fölösleges szünetet tartott.

– És?

– Semmi. Ez minden, amit tudunk. Két kolléga Riecből már úton van, néhány percen belül ott kell lenniük.

– Én… Rendben. Sürgősen jelentést kérek. Azonnal indulok. Háromnegyed órán belül ott leszek. Legyen ott Riwal és maga is! Hívjanak, amint többet tudnak!

– Rendben, Monsieur le Commissaire.

– És mondja meg Nolwenn-nek, hogy azonnal adja meg nekem ennek a parkolónak a pontos adatait! Ahol a holttest van.

– Ahogy mondtam, fent a szikláknál, ahol…

Dupin letette.

Egy pillanatig mozdulatlanul állt.

– Mekkora szar!

Aztán az autójához sietett. Legalább lemarad a szemináriumról, és ez még csak nem is az ő hibája lesz.

Dupin épp a négysávos előtti utolsó körforgalmat vette be száz kilométer per órával, ami érezhetően és hallhatóan a fizikai határaiig feszítette az öreg Citroën XM-et. Hamarosan eléri a „breton autópályát”, a négysávost, és csak Riecben hagyja majd el újra. Nolwenn már figyelmeztette, hogy a Belon-torkolat nyúlványán lévő kis utaknak nincs nevük, így a navigációs rendszere itt nem lesz a segítségére. A nő adott neki útba igazítást nagy vonalakban, később pedig újra fel fogja hívni. A helyszínelők már úton voltak. Nolwenn-nel nem beszéltek sokáig, Dupin nem akarta foglalni a vonalat. Az ablaktörlők izgatottan cikáztak ide-oda, még így is inkább gyatrán, mint jól végezve a dolgukat; tényleg lassabban kellene vezetnie.

Újra megszólalt a halk zúgás, az autótelefon, ami majdnem olyan régi volt, mint az autó.

Dupin ujjai végigfutottak az apró billentyűkön.

– Főnök, hall engem?

– Tökéletesen, Riwal.

– Visszafordulhat. Még sincs holttest. Téves riasztás.

– Tessék?

– Úgy tűnik, mégsem találtak holttestet, főnök.

Dupin kihúzta magát.

– Ugye csak viccel?

– A két rieci kolléga ott van a parkolóban, ahol a holttestnek kellene lennie. De ott nincs semmi. Se holttest, se halott, se sérült. Senki. Semmilyen nyomot nem találtak. Vért sem.

Dupin egy kicsit levette a lábát a gázpedálról. Egy egészen kicsit.

– Ez meg mit jelentsen?

– Pillanatnyilag…

– Beszélt az idős hölggyel, aki látta a halottat? Ki ő? Mit tudunk róla?

Ez nem lehet igaz.

– Egy egykori színésznő, Sophie Bandol. Nagyon híres. Port Belonban él, a város szélén. Kicsit különcnek tűnik. És néha zavarodottnak. Ezt mondta a kolléga.

– Sophie Bandol? Sophie Bandol Port Belonban él?

Ez hihetetlen! Dupin imádta őt. Az összes filmjét. A 20. század egyik legnagyobb francia színésznője volt, az aranykor egyik legfényesebb csillaga Jeanne Moreau, Catherine Deneuve, Brigitte Bardot és Isabelle Huppert mellett.

Azt gondolta, hogy inkább a Côte d’Azurön vagy Párizsban él.

– Igen, már régóta. Még ha nem is idevalósi. Párizsi.

Úgy mellékesen.

– Még a rendőrökkel van?

– Nem hiszem.

– Lehet, hogy a kollégák nem a megfelelő helyen vannak.

– Minden zugot ismernek arrafelé. És a leírás rendkívül pontos volt. Madame Bandol nyilvánvalóan mindennap arra sétál.

– Beszélni akarok vele, Riwal. Mondja meg neki, hogy jöjjön a parkolóba! Azonnal! Mindjárt ott leszek.

– Én… Rendben. Szólok a kollégáknak. Kadeggel éppen Trégunc előtt vagyunk, ha még egyáltalán…

– Mindenképp! Mindenkit látni akarok a helyszínen.

– Talán csak megsérült valaki. És egy rövid időre lepihent, aztán hazament. Előfordulhat.

Dupin fújtatott egyet.

Az lehet.

– Vagy… Sophie Bandol már elég öreg, talán nyolcvan is meglehet, úgyhogy néha talán azt hiszi…

– Úgy érti, hogy elment az esze? Hogy csak képzelődik?

– Lehetséges, nem?

Elméletileg az lenne. Természetesen.

– Milyen közel volt a színésznő a holttesthez?

– Ezt nem tudom. Mint mondtam, úgy tűnik, nincs is semmiféle holttest.

– Talán eltűnt?

– Eltűnt? – Riwal zavartnak tűnt. Mintha kissé kételkedne a felügyelő épelméjűségében.

– Hamarosan találkozunk, Riwal.

A következő pillanatban Dupin letette a telefont.

Hátradőlt a kocsi ülésében.

Még ha valóban téves is a riasztás, ha nincs is holttest, ha egyáltalán nem is történt olyan esemény, amely a rendőrség bevonását követeli, ezt először kétséget kizáróan meg kellett állapítani, mivel bejelentés érkezett. Hivatalos megerősítésre volt szükség. Ezért nem volt más választása, mint megvizsgálni az állítólagos helyszínt. Elméletileg persze ezt a feladatot átruházhatta volna a nyomozóira. De akkor vissza kellett volna térnie a továbbképzésre. Különben is, néha igazán őrült dolgok történnek.

Dupin padlóig nyomta a gázpedált.

Harmincöt perccel később a Citroën kerekei csikorogva fékeztek a Goulet-Riec alatti kis parkoló töredezett aszfaltján.

– Köszönöm, Nolwenn. Megérkeztem. Később jelentkezem.

Dupin letette. A titkárnője, mint mindig, most is tökéletesen végezte a dolgát.

Quimper magasságában váratlanul tisztulni kezdett az ég, a pusztító szürkeség egyre áttetszőbbé vált, minél közelebb ért a tengerhez. Az eső elállt. A négysávosról lefelé tartva a pára felszakadt, és varázslatos, világos-ezüstös égbolt tárult elé, finom, nagyon tiszta és kristályos – ez volt a jó szó; olyan árnyalat, olyan tónus, amely csak tavasszal létezik. Az égnek minden évszakban megvolt a maga különleges színe.

Az időjárás változása nem is lehetett volna Bretagne-ra jellemzőbb, Dupin megesküdött volna rá, hogy a szürke idő napokig kitart majd; tényleg minden jel erre utalt.

A parkoló végében, jobbra három rendőrautó állt. A két Peugeot a nyomozóié volt – Kadeg és Riwal elvből a saját autójukat szokták vezetni –, a harmadik pedig a Riecből érkező kollégáké lehetett. Dupin a parkolótól nem messze, a keskeny füves sávban, félig az úttesten állt meg.

Senkit sem lehetett látni.

A felügyelő kiszállt, egy pillanatra megállt, és mély levegőt vett.

Csodálatos! Minden visszatért, a messzeség, az ég, a fény. És az illat különösen intenzíven hatott. Az Atlanti-óceán közel volt.

Még itt, a folyó mellett is érezni lehetett a sót a levegőben, az alga, a hínár, az ásványi anyagok illatát. Dupinnek a legutóbbi nagy ügye során meg kellett ismerkednie a tengervíz pontos összetételével, és egészen lenyűgözte. Nem csoda, hogy az élet is ebből származott. A sziklákhoz csapódó hullámokat a tengeri szélben nagy távolságokból is hallani lehetett. Minden egyes hullámot. Ha ezen a világon valaha bármi mélységes nyugalomra tudta volna bírni Dupint – ami ebben az életben soha nem fog megtörténni –, az minden bizonnyal egy hullámmeditáció lett volna.

Dupin az enyhén lejtős parkoló közepére sétált.

A végén út vezetett egy felfelé kanyargó ösvényre, a göcsörtös tölgyfák között, amelyek már kezdtek rügyezni. Két keskeny, kavicsos csapás kanyargott fel a sziklákon a tenger felé. Szélfútta galagonyabokrokat és magányos fenyőfákat lehetett látni, de mindenekelőtt élénksárga rekettyést, amely ezekben a hetekben rikító virágzásnak indult, kiterjedt, bozontos foltokban szerte a tájban. És a rekettyék mögött egy széles, kékeszöld csík: az Atlanti-óceán. Kevesebb mint száz méterre. Fölötte a kristályos kék ég. Szinte természetfeletti fény.

Dupin ismét körülnézett. Innen sem lehetett senkit látni. Semmi sem mozgott. A parkoló kétségtelenül magányos hely volt, méteres aljnövényzettel benőve, mögötte kis erdővel.

Kadeg a parkoló melletti fűről beszélt. Dupin ösztönösen kutatni kezdte a talajt, még ha értelmetlenül is. Elképzelni sem tudta, hogy a híres színésznő pontosan hol láthatta a holttestet. Az aszfalt nedves volt, nemrég még itt is esett az eső, és ragyogott a napsütésben.

Dupin tárcsázta Riwal számát. Semmi. Majd Kadegét. Szintén semmi. A telefon két stabil vonást mutatott. Miért nem veszik fel? Talán nincs térerejük?

Dupin egy pillanatra elgondolkodott, majd elindult az ösvény felé a tölgyfák mentén, amelyek egyre közelebb és közelebb kerültek.

Az ösvény váratlanul meredeken vezetett felfelé a dombon. Dupin már majdnem a csúcson járt. Itt hirtelen megváltozott a táj. Az ősi kelta mesebeli tölgyerdő átadta a helyét egy lágyan hullámzó, tucatnyi friss vakondtúrással tarkított rétnek, amely nehéz földszagot árasztott, és néha egy-egy almafa is felbukkant. Képeskönyvbe illő táj, les terres, ahogy a bretonok nevezték, harmonikus, békés, nyugodt formák. Egészen más, mint a zord sziklák, az óceán erőszakossága. Ennyire különböző tájak, ilyen közel egymáshoz!

A dombos fennsík az Aven és a Belon torkolata között feküdt – két mitikus folyó, tulajdonképpen fjord, amelyek ugyanabban a fodrozott öbölben ömlöttek a tengerbe, az egyik északnyugatról, a másik északkeletről. Széles, mélyen a szárazföldbe nyúló bevágásaikkal egyenletes háromszöget vagy inkább egy háromnegyed szigetet alkottak, ha úgy vesszük. Saját védett területet hoztak létre, amelyet csak északról lehetett megközelíteni, a Pont-Aven és Riec-sur-Bélon közötti aprócska utakon.

Senkinek semmi nyoma, még itt fent sem.

Dupin visszafordult.

Pillanatok alatt visszaért a parkolóba. Úgy döntött, megpróbálkozik a tenger felé vezető ösvények egyikével.

Hirtelen hangokat hallott, bár halványan. Nem sokkal később már látta, ahogy jönnek az ösvényen: a két nyomozója, valamint egy rendőrnő és egy rendőr, akiket Dupin nem ismert.

– Hol van a színésznő?

Dupin nem köszönt nekik sem szóval, sem gesztussal, a hangja pedig mogorvább volt, mint amilyennek szánta.

– Mindenképp vissza akart menni Port Belonba, nagyon fázott – magyarázta Kadeg élvezettel. – Nem kényszeríthettük az idős hölgyet, hogy itt maradjon, amíg ön visszaér a pingvinektől.

Riwal megelőzte Dupint, mielőtt válaszolhatott volna, ami a helyzet biztos eszkalációját jelentette volna:

– Megmutatta nekünk azt a helyet, ahol a holttestet látni vélte. Aztán elvittük a La Coquille-ba. – Tárgyilagos maradt.

– És a hulla nem került elő?

– Nem, főnök.

– Mutassa meg a helyet, ahol Sophie Bandol a férfit látta!

– Kövessen! – vette át hirtelen a szót a szőke lófarkas rendőrnő villogó zöld szemmel, és élesen balra fordult.

Elsétáltak előre, ahol a parkoló kezdődött – talán huszonöt méter hosszú és tizenöt méter széles lehetett –, ahol a bozótfal egyfajta fülkét alkotott. A vad, buja fű bokáig ért.

– Itt – mutatott a rendőrnő az aszfalttól fél méterre lévő helyre, közvetlenül a sűrű bozótos előtt.

– A férfi feje állítólag furcsán meghajlott. És Madame Bandol azt állítja, hogy vért is látott. Mindent megjelöltem egy zsinórral.

Dupin csak most vette észre. Egy műanyag zsinór, párhuzamosan a járda szélével.

– Ő itt, ööö… az új kollégánk. Egy rendőrnő. Ő… még új, azt hiszem, ez inkább a törvényszékiek dolga lett volna – dadogta most az idősebb rendőr, aki Dupin becslése szerint az ötvenes évei végén járt, és első pillantásra igen szimpatikusnak tűnt. – A nevem… Erwann Braz. Tudja… rendkívül kétséges, hogy történt-e itt egyáltalán bármilyen, ööö… olyan eset, aminek érdemes lenne utánajárni. Mindent alaposan átvizsgáltunk, és nem találtunk semmit. Egyébként, Monsieur le Commissaire, megtiszteltetés, hogy megismerhetem.

Az utolsó mondatot zavarba ejtően alázatos arckifejezéssel mondta. A kezdeti szimpátiának lőttek. Dupin nem bírta a behízelgést.

– Azt hiszem, a kolléga… – Dupin egyenesen a rendőrnőre nézett, aki azonnal eldarálta a Magalie Melen nevet. – Melen rendőrnő helyesen cselekedett.

Magalie Melen nem keltette azt a benyomást, hogy szüksége lenne a felügyelő támogatására.

– Sophie Bandol látta a férfi arcát?

Melen ismét átvette a válaszadó szerepét:

– Az eltorzult testtartás miatt, és mert megállt egy bizonyos távolságban, nem.

– És hol látta a vért?

– Nem tudta megmondani.

Egy autó hangja hallatszott, és mindenki megfordult. Egy puccos terepjáró közeledett. Dupin azonnal felismerte: René Reglas, a „kedvenc” patológusa érkezett. A törvényszéki orvostan Mr. Universe-e. Elviselhetetlen. Dupin rövid szerencsés szériája, hogy egy ideig elkerülte őt, ma véget ért.

– Na, bravó!

– Madame Bandol ott jött le a dombról – folytatta Melen rendületlenül, és az ösvényre mutatott, amelyen Dupin az imént haladt. – Azt mondja, hogy csak későn látta meg a holttestet, amikor a kutyája hirtelen hevesen ugatni kezdett. De négy-öt méternél közelebb nem ment. Megmutatta nekünk, hol állt meg. Azt mondja, a kutya már ott teljesen kikészült. Attól félt, hogy odarohan a holttesthez – Melen bizonytalannak tűnt –, és talán elkap valamit.

– Elkap valamit?

– Igen, ezt mondta.

– Egy idős hölgyről van szó – magyarázta Riwal –, ez az egész biztosan nagyon megijesztette.

– Köztudott, hogy néha zavarodottan viselkedik. Dezorientált. Bizonyára az időskori demencia egy formája. Eltekintve az általában kissé excentrikus, furcsa természetétől – szólt közbe Erwann Braz türelmetlenül.

– Ki mondja ezt? Honnan veszi? – kérdezte Dupin keményen.

– Ez köztudott. Az elmúlt években már többször is felvette a kapcsolatot a rendőrséggel állítólagos lopások miatt. Semmiségekről van szó. És soha nem bizonyosodott be az állítása. Egyszer egy nagy szikla tűnt el a felhajtójáról. A csendőrségen már jól ismerjük őt.

Kevés olyan szófordulat volt, ami Dupint egész élete során jobban feldühítette, mint hogy „ez köztudott”.

– Az a szikla valóban eltűnt – ellenkezett merészen Magalie Melen.

– Na látja! – tette hozzá Dupin örömmel.

Kadeg meglepő módon ezúttal tárgyilagosságot hozott a beszélgetésbe:

– Átvizsgáltuk a környéket, felügyelő. Semmi feltűnő.

– Nos, akkor a megállapítások már egyértelműek. Szenzációs! Megspórolhattuk volna magunknak az utat – mondta Reglas, miközben hátulról megközelítette a kis csoportot. – Manapság a rendőrség végzi a törvényszéki vizsgálatokat. Rendkívül figyelemreméltó!

Reglas-t elkísérte a csapata: két újonc, akik ugyanolyan nagyszerűnek és legyőzhetetlennek érezték magukat, mint ő.

– Azt akarom, hogy minden autót azonnal távolítsanak el a bűncselekmény lehetséges helyszínéről. Ezalatt az egész parkolót értem. Minden egyes itt parkoló autó megszegi a szolgálati szabályzatot. Lehet, hogy máris döntő fontosságú nyomokat szennyeztek be.

Reglas és csapata szinkronban tette le és nyitotta ki az impozáns ezüst bőröndöket. Sem a két rieci rendőr, sem Dupin és a nyomozói nem reagáltak a törvényszéki orvosszakértő utasítására.

– Lehetséges, hogy nem is volt holttest – mondta Riwal közömbösen.

– Egyetlen megbízható bizonyítékunk sincs – avatkozott be újra az idősebb rendőr.

– Egyelőre – Kadeg megőrizte az elképesztő tárgyilagosságát – van egy eddig cáfolatlan állításunk egy holttestről. Amin vér is volt. Még akkor is, ha jelenleg nem áll rendelkezésre. Aminek több oka is lehet. Lehet, hogy a gyilkos egyszerűen eltávolította.

– Mutassa meg, hol kellett volna lennie a holttestnek! – Reglas szintén közömbösnek mutatkozott.

Az idősebb rendőr kérdőn nézett Dupinre, aki felvonta a szemöldökét, és megvonta a vállát.

– Az idős hölgy szerint, aki a bejelentést tette, itt – mutatta meg Braz Reglas-nak a helyet.

– Ez egy auratikus környék – jegyezte meg Riwal hirtelen titokzatosan. Ismert volt erről a hajlamáról, amelynek igencsak ellentmondott a gyakorlatias oldala. Hirtelen minden fej felé fordult. Dupin örült, hogy senki sem kérdezett rá, még a két rieci kolléga sem.

A következő pillanatban ismét Kadeg vonta magára a figyelmet:

– Az informátorom azt gyanítja, hogy a Plage Kerfany-les-Pins és a Plage de Trenez területéről az elmúlt napokban homokot távolítottak el. Ez nagyon közel van.

Remek. Pont erre volt szükség. Kadeg hetek óta megszállottan foglalkozott ezzel a témával: a homokrablással. Dupinnek már elege volt belőle, még úgy is, hogy Nolwenn nyomatékosan figyelmeztette, ne vegye félvállról a témát. Homokrablási esetek valóban újra és újra előfordultak, sőt egyes partvidékeken nagy méreteket öltöttek. A közhiedelemmel ellentétben a homok rendkívül értékes, szinte univerzális nyersanyag, és nagy mennyiségben használják fel a legkülönbözőbb célokra: betonhoz, habarcshoz, üveghez, papírhoz, műanyaghoz, és a kvarchomok szilíciumtartalma nélkülözhetetlen a mikrocsipekhez, számítógépekhez, mobiltelefonokhoz és még sok máshoz. Kadeg folyamatosan sorolta a tényeket: kétszáz tonna homok kell egyetlen ház felépítéséhez, harmincezer tonna egy kilométernyi autópályához. Óvatos becslések szerint a világ összes tengerpartjának hetven százaléka már áldozatul esett az iparnak. Túlnyomó része illegálisan. A homokot bűnözői bandák és cégek hatalmas mennyiségben lopták. Dupin megtudta, hogy ez egy globális jelenség, amely Bretagne-t is érintette, és katasztrofális ökológiai következményekkel járt. Néhány évvel ezelőtt alapítottak egy harcos egyesületet, amely a strandok védelmére szervezett nagyszabású figyelemfelkeltő ellenállást: le peuple des dunes, a dűnék népe. Nolwenn egy hosszú cikket tett Dupin asztalára: La guerre du sable – A homokért folytatott háború.

Bármilyen sürgős volt is a téma, nem itt és nem ebben a pillanatban.

– Most ne jöjjön a homokkal, Kadeg! Más dolgok miatt kell aggódnunk.

– Tudja, hogy a Kerouini és Pendruc melletti vadonban lévő strandokról több mint két évig lopták a homokot, mielőtt észrevették volna? Az elkövetőre pusztán a véletlen folytán bukkantak rá.

Kadeg fanatikus volt. Még ha igaz is, egy ügyesen kivitelezett homoklopást nehéz felfedezni. Az elkövetők apálykor teherautókkal utaztak a magányos strandokra, és másnap reggelre az ár minden nyomot elmosott. Senki sem vette észre, hogy nagy mennyiségű homok hiányzik, már csak azért sem, mert a tenger a nagy dagályok és viharok idején gyakran hatalmas mennyiségű homokot vitt magával, és néha csak napokkal később hozta vissza, esetleg teljesen más helyeken rakva le. Vagy csak egy részét. A többit pedig megtartotta. Ez évente többször is megtörtént. Dupin mindig aggódott, hogy egyszer a kedvenc strandját is elérheti – hogy egy nap a homok egyszerűen nem jön vissza. Őrület volt, ahogy a tenger állandóan új tájakat teremtett, néha egy széles öböl tele volt a legfinomabb szemű homokkal, és fél kilométer hosszan futott a tengerbe, néha ugyanaz az öböl sziklás lett, és két-három méterrel mélyebben feküdt, mindenféle homok nélkül. Februárban a concarneau-i Sables Blancs-on egy vihar annyi homokot vitt el, hogy napokig láthatóvá váltak egy évezredes tölgyerdő megkövesedett törzsei. Fél méterrel emelkedtek ki az iszapos talajból, mint egy óriási installáció.

– És maga összefüggést lát a Madame Bandol által látni vélt holttest eltűnése és a homoklopás között itt, a tengerparton?

Dupin hálás volt fiatal kollégájának ezért a pontos kérdésért. Még ha nem is tudta megállítani Kadeget.

– Úgy gondolom, hogy a kerouinibeli tettes nem magányos elkövető volt. Még akkor is, ha az építési vállalkozó ezt állítja. Egy rendszer áll mögötte. Kifinomult szervezett bűnözés. Egy maffia! Az egyik ilyen bandát éppen most buktatták le Szenegálban.

– Ez nekem pillanatnyilag rendkívül homályosnak tűnik – válaszolta nyugodtan Magalie Melen.

– Mindenki ezt akarja: Bretagne-ban van a világ legjobb homokja. A legtisztább gránit. Azért különösen odavannak. Ideális mindenhez, például…

– Elég legyen, Kadeg! Tudjuk, hogy mi a helyzet.

– Szeretném még egyszer hangsúlyozni, hogy még mindig felettébb kérdéses – makacskodott Erwann Braz –, hogy itt egyáltalán bármiről is szó lenne.

– Mit állít a hölgy, pontosan hány órakor látott valakit itt feküdni? – szakította félbe Reglas, és néhány méterre tőlük letérdelt a földre.

– Nem sokkal öt óra előtt.

– Kiváló. Akkor még biztos itt is erősen esett az eső. – Úgy hangzott, mintha Reglas ezt személyes sértésnek venné. – Ilyen esőben minden szerves nyom perceken belül feloldódik. Talajmintát kell vennünk, és valószínűleg még akkor sem találunk semmit.

Dupin érezte, hogy egyre nyugtalanabbá válik.

– Majd én magam beszélek Madame Bandollal.

– De nekünk mit kellene…?

Kadegnek, mint mindig, most is voltak ellenvetései.

– Várjon itt Riwallal és a két kollégával, amíg Monsieur Reglas-tól nem kapunk egy elsődleges jelentést!

Dupin ezekkel a szavakkal már kissé el is távolodott, és fürgén a kocsija felé lépkedett.

– De mi…

Kadeget nem lehetett elhallgattatni.

– Később találkozunk.

Dupin kinyitotta a kocsi ajtaját, beszállt, és a gázpedálra lépve beindította a motort, a Citroën pedig előreugrott.

Őrült egy helyzet volt. Nemcsak Kadeg megszállott homoklopási ötlete miatt, hanem a 20. század nagy filmes ikonja is szerepet játszott benne, valamint egy holttest, amely hirtelen újra eltűnt, és amelyről valóban nem lehetett tudni, egyáltalán létezett-e valaha. Még ha Dupin nem is tartotta beszámíthatatlannak a grandiózus Sophie Bandolt, csak azért, mert öreg és látszólag kissé különös, mégis tény, hogy az idősebb emberek időnként valóban meg tudnak zavarodni.