Kompakt kommentár

a polgári

perrendtartáshoz

Kompakt kommentár a polgári perrendtartásról
szóló 2016. évi CXXX. törvényhez

Szerkesztette
Völcsey Balázs

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2025

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2025

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Váci Tímea, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: dr. Szilvási Miklós

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-456-9

Termékkód: NEB1071

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerzők:

dr. Áts Ágota törvényszéki bíró, 461–471. §, 486–487. §

dr. Bene Lajos törvényszéki bíró, 103–109. §, 174–175. §, 622–627/B. §

dr. Egri Noémi címzetes törvényszéki bíró, 47–57. §, 392–404. §

dr. Fónyiné dr. Kazareczki Andrea címzetes törvényszéki bíró, 526–561. §

dr. Gál Zsófi a törvényszéki bíró, 133–145. §, 159–161. §, 284–299. §, 343–349. §, 493–507. §

dr. Gondán-Evetovits Andrea címzetes törvényszéki bíró, 453–463. §

dr. Halmos Szilvia Ph.D. törvényszéki bíró, 508–525. §

dr. Harmat Erika címzetes törvényszéki bíró, 431–435. §

dr. Horacsek Kinga címzetes törvényszéki bíró, 33–40. §, 340–342. §

dr. Jagusztin Tamás Ph.D. főügyészségi ügyész, 58–60. §, 571–591. §

dr. Kozák Henriett Ph.D. törvényszéki bíró, 472. §, 474–485. §

dr. Morvai Ildikó címzetes törvényszéki bíró, 94–102. §, 225–236. §, 320–327. §

dr. Németh Andrea törvényszéki bíró, 8–19. §, 31–32. §, 604–621. §

dr. Örkényi László Ph.D. ítélőtáblai bíró, 369–375. §

dr. Palotás Gergely törvényszéki bíró, 162. §, 164–165. §, 176–182. §, 214–222. §

dr. Papp Zsuzsanna Ph.D. alkotmánybírósági főtanácsadó, 425–428. §;

dr. Parlagi Mátyás kúriai bíró, 169–173. §, 405–424. §

dr. Paulini Márió bírósági titkár, 86. §, 167–168. §, 246. §

dr. Rainer Lilla Ph.D. törvényszéki bíró, 20–30. §, 61–62. §, 110–132. §, 334–339. §, 592–603. §

dr. Rozgonyi Anna címzetes törvényszéki bíró, 78–85. §, 87–93. §, 238–243. §, 328–333. §

dr. Szabó Kornélia címzetes törvényszéki bíró, 244–245. §, 247–262. §

dr. Szász Levente törvényszéki bíró, 190–198. §, 223–224. §, 237. §

dr. Szemán Felicitász törvényszéki tanácselnök, 429–430. §, 436–452. §, 488–492. §

dr. Szőke Zsuzsanna törvényszéki bíró, 146–155. §, 199–203. §, 263–283. §, 350–356. §

dr. Turbucz Zoltán törvényszéki bíró, 379–391. §

dr. Várai-Jeges Adrienn címzetes törvényszéki bíró, 473–473/A. §

dr. Velinskyné dr. Lovas Kinga törvényszéki tanácselnök, 364–368. §, 376–378. §

dr. Völcsey Balázs Ph.D. törvényszéki bíró, Preambulum, 1–7. §, 41–46. §, 63–77. §, 156–158. §, 163. §, 166. §, 176. §, 183–189. §, 204–213. §, 300–321. §, 357–363. §, 562–570. §, 628–633. §

Szerkesztette:

dr. Völcsey Balázs

Kézirat lezárva: 2025. január 15.

© dr. Áts Ágota, dr. Bene Lajos, dr. Egri Noémi, dr. Fónyiné dr. Kazareczki Andrea, dr. Gál Zsófia, dr. Gondán-Evetovits Andrea, dr. Halmos Szilvia, dr. Harmat Erika, dr. Horacsek Kinga, dr. Jagusztin Tamás, dr. Kozák Henriett, dr. Morvai Ildikó, dr. Németh Andrea, dr. Örkényi László, dr. Palotás Gergely, dr. Papp Zsuzsanna, dr. Parlagi Mátyás, dr. Paulini Márió, dr. Rainer Lilla, dr. Rozgonyi Anna, dr. Szabó Kornélia, dr. Szász Levente, dr. Szemán Felicitász, dr. Szőke Zsuzsanna, dr. Turbucz Zoltán, dr. Várai-Jeges Adrienn, dr. Velinskyné dr. Lovas Kinga, dr. Völcsey Balázs, Budapest, 2025

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2025

ELŐSZÓ

2018. január 1. napján lépett hatályba a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (Pp.), amely hatvanöt év után váltotta fel a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (1952-es Pp.) rendelkezéseit. Ezen hatvanöt év alatt jogászgenerációk nemzedéke tanulta és alkalmazta az 1952-es Pp. rendelkezéseit, a jogalkotó pedig számtalan alkalommal kisebb-nagyobb mértékben módosította azt.

A Pp. hatálybalépése hatalmas feladat elé állította a jogalkalmazókat, mert a folyamatban lévő ügyekben alkalmazni kellett még az 1952-es Pp. normáit, ugyanakkor a 2018. január 1. napján vagy azt követően indult ügyekben már a Pp. érvényesült. Annak ellenére, hogy a Pp. alapvetően az 1952-es Pp.-n alapul, valamint jelentős mértékben épít a perjogtörténetben kialakult gyakorlatra, megállapítható, hogy ilyen nagymértékű kihívással még nem találkoztak a polgári eljárásjoggal foglalkozók, hiszen egy jelentős mértékben megváltozott polgári eljárásjogi környezethez kellett – az eljárásjog jellegéből fakadóan – gyorsan és hatékonyan adaptálódni.

Támogatták a jogásztársadalom munkáját a jogirodalomban is megjelent álláspontok, amelyek ütköztették az 1952-es Pp. és a Pp. normáit, rávilágítva azok különbözőségére és ezek jelentőségére. Ezen források számtalan esetben tudományos igénnyel, dogmatikai nézőpontból szemlélték a perjogi kérdéseket.

A jelen kompakt kommentár célja ugyanakkor kizárólag judikatúra szempontjából elemezni a Pp.-t és az ahhoz közvetlenül kapcsolódó eljárásjogi normákat. Éppen ezért a kiadvány az aktuális gyakorlati problémák felől vizsgálja a perjogi kódexet. Ez egyben azt is jelenti, hogy tudatosan kerüli a dogmatikai elemzéseket, tudományos elméletek és megközelítések bemutatását, áttekintését. A szerzők célja a mindennapi jogalkalmazói munkában jelentkező kérdések azonosítása és az azokra adható, szakmailag alátámasztható válaszok azonosítása. Ez több esetben az eltérő nézetek bemutatását és a szükséges keretben a kritikai szempontú értékelését is jelenti.

Bár a kommentár ún. kompakt jellegéből fakadóan szándékoltan mellőzi a szakirodalmi hivatkozást és a lábjegyzetapparátust, ez azonban nem jelenti azt, hogy a szerzők ne tekintettek volna forrásként a polgári perjogi kommentárirodalomra, így különösen, de nem kizárólagosan az alábbi magyarázatokra (kronológiai sorrendben):

– Németh János – Kiss Daisy (szerk.): A polgári perrendtartás magyarázata. Wolters Kluwer, Budapest, 2010.;

– Wopera Zsuzsa (szerk.): A polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény magyarázata. Wolters Kluwer, Budapest, 2017.;

– Varga István (szerk.): A polgári perrendtartás és a kapcsolódó jogszabályok kommentárja. HVG-ORAC, Budapest, 2018.;

– Wopera Zsuzsa (szerk.): Kommentár a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvényhez. Magyar Közlöny Lap- és Könyvkiadó, Budapest, 2018.;

– Wopera Zsuzsa (szerk.): Kommentár a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvényhez. Wolters Kluwer, Budapest, 2019.;

– Wopera Zsuzsa (szerk.): Nagykommentár a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvényhez. 2023. július 1. időállapotú 2024. évi Jogtár-formátumú kiadás.

Természetesen valamennyi esetben feldolgozásra kerültek a Civilisztikai Kollégiumvezetők Országos Tanácskozásának, valamint az új Pp. Konzultációs Testület állásfoglalásai is.

A jelen kötet szerzői – túlnyomórészt bírák – mindennapi jogalkalmazók, munkájuk során intenzíven alkalmazzák a Pp.-t, így a gyakorlatban felmerülő kérdésekkel és az azokra adható válaszokkal is találkoznak a Tisztelt Olvasók a kötetben.

A kézirat 2024. szeptember 1. napján került lezárásra, így beépítésre kerültek az igazságügyi tárgyú törvények módosításáról szóló 2024. évi XVII. törvény polgári eljárásjogot érintő normái, valamint a digitális államról és a digitális szolgáltatások nyújtásának egyes szabályairól szóló 2023. évi CIII. törvény rendelkezései is. Hansúlyozandó továbbá, hogy a kiadvány a jelenleg ismert, elfogadott jogszabályi rendelkezések alapján a 2025-től hatályba lépő rendelkezések értelmezését is tartalmazza.

Budapest, 2024. szeptember 1.

A szerkesztő

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

Abtv.

2011. évi CLI. törvény az Alkotmánybíróságról

1989-es Abtv.

1989. évi XXXII. törvény az Alkotmánybíróságról

1997-es Inytv.

1997. évi CXLI. törvény az ingatlan-nyilvántartásról

AB Ügyrend

Az Alkotmánybíróság 1001/2013. (II. 27.) AB Tü. határozata az Alkotmánybíróság ügyrendjéről

Adatvédelmi utasítás

5/2022. (IX. 19.) OBH utasítás a bíróságok és az Országos Bírósági Hivatal adatvédelmi tisztviselőiről és az adatvédelmi incidensek jelentéséről

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Alkotmány

1949. évi XX. törvény A Magyar Köztárasaság Alkotmánya

Anonimizálási
Szabályzat

4/2021. (III. 12.) OBH utasítás a bírósági határozatok anonimizálásával és közzétételével kapcsolatban a bíróságokra háruló feladatok végrehajtásáról

Anyakönyvi tv.

2010. évi I. törvény az anyakönyvi eljárásról

Art.

2017. évi CL. törvény az adózás rendjéről

Avtv.

1992. évi LXIII. törvény a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról

Ábtv.

2023. évi LXIX. törvény az állami építési beruházások rendjéről

Áht.

2011. évi CXCV. törvény az államháztartásról

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Állatvédelmi tv.

1998. évi XXVIII. törvény az állatok védelméről és kíméletéről

Ánytv.

2017. évi XLIII. törvény a bírósági peres és nemperes eljárásokra adott általános meghatalmazások közhiteles nyilvántartásáról

Ánytv. vhr.

17/2017. (XII. 15.) IM rendelet a bírósági peres és nemperes eljárásokra adott általános meghatalmazások közhiteles nyilvántartásának részletes szabályairól

Be.

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról

Beisz.

17/2014. (XII. 23.) OBH utasítás a bíróságok egységes iratkezelési szabályzatáról

Bét.

2009. évi XXIX. törvény a bejegyzett élettársi kapcsolatról, az ezzel összefüggő, valamint az élettársi viszony igazolásának megkönnyítéséhez szükséges egyes törvények módosításáról

BHGY

Bírósági Határozatok Gyűjteménye

Bi.

2010. évi CLXXXIV. törvény a bíróságok elnevezéséről, székhelyéről és illetékességi területének meghatározásáról

Bizonyításfelvételi rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2020. november 25-i (EU) 2020/1783 rendelete a tagállamok bíróságai között a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő együttműködésről (bizonyításfelvétel)

Bjt.

2011. évi CLXII. törvény a bírák jogállásáról és javadalmazásáról

Bpnp.

2017. évi CXVIII. törvény a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról

Brüsszel Ia. rendelet

Az Európai Parlament és a tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról

Brüsszel IIa. rendelet

A Tanács 2003. november 27-i 2201/2003/EK rendelete a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről

Brüsszel IIb. rendelet

A Tanács 2019. június 25-i (EU) 2019/1111 rendelete a házassági és szülői felelősségi ügyekben a joghatóságról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint a gyermekek jogellenes külföldre viteléről

Bszi.

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Büsz.

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól

Bv. szabályzat

16/2014. (XII. 19.) IM rendelet a szabadságvesztés, az elzárás, az előzetes letartóztatás és a rendbírság helyébe lépő elzárás végrehajtásának részletes szabályairól

Bv. tv.

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról

Bv. tvr.

1979. évi 11. törvényerejű rendelet a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról

CEPEJ

az Európa Tanács igazságszolgáltatás hatékonysága biztosításáért felállított bizottsága

Civil tv.

2011. évi CLXXV. törvény az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról

Cnytv.

2011. évi CLXXXI. törvény a civil szervezetek bírósági nyilvántartásáról és az ezzel összefüggő eljárási szabályokról

CRPD

2007. évi XCII. törvény a Fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló egyezmény és az ahhoz kapcsolódó Fakultatív Jegyzőkönyv kihirdetéséről

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

Csjt.

1952. évi IV. törvény a házasságról, a családról és a gyámságról

Cstv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

DÁP tv.

2023. évi CIII. törvény a digitális államról és a digitális szolgáltatások nyújtásának egyes szabályairól

DÁP tv. vhr.

321/2024. (XI. 6.) Korm. rendelet a digitális állampolgárság egyes szabályairól

Ebktv.

2003. évi CXXV. törvény az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról

Ehtv.

2011. évi CCVI. törvény a lelkiismereti és vallásszabadság jogáról, valamint az egyházak, vallásfelekezetek és vallási közösségek jogállásáról

eIDAS rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2014. július 23-i 910/2014/EU rendelete a belső piacon történő elektronikus tranzakciókhoz kapcsolódó elektronikus azonosításról és bizalmi szolgáltatásokról, valamint az 1999/93/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

EJEB

Emberi Jogok Európai Bírósága

EJEE

1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről

Ekkr.

34/2017. (XII. 27.) IM rendelet az ügyész, a perindításra feljogosított személy és az ügygondnok polgári és közigazgatási bírósági eljárásban történő részvétele miatt, valamint a bírósági szervezet érdekkörében elhárítható ok következtében felmerült perköltség kifizetéséről

ENSZ Gyermekjogi Egyezmény

1991. évi LXIV. törvény a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről

EUB

Európai Unió Bírósága

Eufmhr.

Az Európai Parlament és a Tanács 2006. december 12-i 1896/2006/EK rendelete az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról

Eukbr.

Az Európai Parlament és a Tanács 2020. november 25-i (EU) 2020/1784 rendelete a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés)

Eukkr.

Az Európai Parlament és a Tanács 2007. július 11-i 861/2007/EK rendelete a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről

EUMSz

Az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Unió működéséről szóló szerződés 2010. március 30-i 2010/C 83/01 egységes szerkezetbe foglalt változata

Eüak.

1997. évi XLVII. törvény az egészségügyi és a hozzájuk kapcsolódó személyes adatok kezeléséről és védelméről

E-ügyintézési tv.

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

E-ügyintézési tv. vhr.

451/2016. (XII. 19.) Korm. rendelet az elektronikus ügyintézés részletszabályairól

Eüszolg. tv.

2020. évi C. törvény az egészségügyi szolgálati jogviszonyról

Eütv.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

Felsőokt. tv.

2011. évi CCIV. törvény a nemzeti felsőoktatásról

Fétv.

2013. évi CCXII. törvény a mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvénnyel összefüggő egyes rendelkezésekről és átmeneti szabályokról

Fgy. tv.

1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről

Flt.

1991. évi IV. törvény a foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról

Fktv.

1997. évi CXXXII. törvény a külföldi székhelyű vállalkozások magyarországi fióktelepeiről és kereskedelmi képviseleteiről

Fmhtv.

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról

Fmtv.

2001. évi XLVIII. törvény a formatervezési minták oltalmáról

Földforgalmi tv.

2013. évi CXXII. törvény a mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról

GDPR

Az Európai Parlament és a Tanács 2016. április 27-i (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről (általános adatvédelmi rendelet)

Gnyt.

2013. évi CLXXV. törvény a gondnokoltak és az előzetes jognyilatkozatok nyilvántartásáról

Gyár.

331/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet a gyermekvédelmi és gyámügyi feladat- és hatáskörök ellátásáról, valamint a gyámhatóság szervezetéről és illetékességéről

Gyer.

149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról

Gyptv.

2020. évi LXX. törvény a bűncselekménnyel okozott kár, illetve sérelemdíj megtérítése iránt indított gyorsított perről

Gyvt.

1997. évi XXXI. törvény a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról

Haj. tv.

2018. évi CXIV. törvény a honvédelmi alkalmazottak jogállásáról

Hágai Apostille
Egyezmény

1973. évi 11. törvényerejű rendelet a külföldön felhasználásra kerülő közokiratok diplomáciai vagy konzuli hitelesítésének (felülhitelesítésének) mellőzéséről Hágában, az 1961. október 5. napján kelt egyezmény kihirdetéséről

Hágai Bizonyításfelvételi Egyezmény

2004. évi CXVI. törvény a polgári és kereskedelmi ügyekben külföldön történő bizonyításfelvételről szóló, Hágában, 1970. március 17. napján kelt Egyezmény kihirdetéséről

Hágai Gyermekelviteli Egyezmény

A Gyermekek Jogellenes Külföldre Vitelének Polgári Jogi Vonatkozásairól szóló, Hágában, az 1980. évi október 25. napján kelt szerződés (kihirdette: 1986. évi 14. törvényerejű rendelet)

Hágai Gyermekvédelmi Egyezmény

2005. évi CXL. törvény a szülői felelősséggel és a gyermekek védelmét szolgáló intézkedésekkel kapcsolatos együttműködésről, valamint az ilyen ügyekre irányadó joghatóságról, alkalmazandó jogról, elismerésről és végrehajtásról szóló, Hágában, 1996. október 19-én kelt Egyezmény kihirdetéséről

Hágai Kézbesítési Egyezmény

2005. évi XXXVI. törvény a polgári és kereskedelmi ügyekben keletkezett bírósági és bíróságon kívüli iratok külföldön történő kézbesítéséről szóló, Hágában, 1965. november 15. napján kelt Egyezmény kihirdetéséről és a nemzetközi kézbesítést szabályozó egyes törvények módosításáról

Hágai Perjogi
Egyezmény

1966. évi 8. törvényerejű rendelet a polgári eljárásra vonatkozó, Hágában 1954. március 1-jén kelt nemzetközi egyezmény kihirdetéséről

Hetv.

2010. évi XXXVIII. törvény a hagyatéki eljárásról

Hjt.

2012. évi CCV. törvény a honvédek jogállásáról

Hmtv.

1991. évi XXXVIII. törvény a használati minták oltalmáról

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Hszt.

2015. évi XLII. törvény a rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról

Iasz.

1997. évi LXVIII. törvény az igazságügyi alkalmazottak szolgálati jogviszonyáról

Imfr.

44/2004. (XII. 20.) PM rendelet az eljárási illetékek megfizetésének és a megfizetés ellenőrzésének részletes szabályairól

IMI-rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2012. október 25-i 1024/2012/EU RENDELETE a belső piaci információs rendszer keretében történő igazgatási együttműködésről és a 2008/49/EK bizottsági határozat hatályon kívül helyezéséről

Info tv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

Inytv.

2021. évi C. törvény az ingatlan-nyilvántartásról

Inytv. vhr.

179/2023. (V. 15.) Korm. rendelet az ingatlan-nyilvántartásról szóló 2021. évi C. törvény végrehajtásáról

Itv.

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről

Jat.

2010. évi CXXX. törvény a jogalkotásról

Jogtanácsosi tvr.

1983. évi 3. törvényerejű rendelet a jogtanácsosi tevékenységről

Jstv.

2003. évi LXXX. törvény a jogi segítségnyújtásról

Jszr.

61/2009. (XII. 14.) IRM rendelet a jogszabályszerkesztésről

Kbtv.

2018. évi CXXX. törvény a közigazgatási bíróságokról

Kézbesítésvhr.

250/2004. (VIII. 27.) Korm. rendelet a végrehajtói kézbesítés részletes eljárási szabályairól

Kgfb. tv.

2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról

Khrtv.

2011. évi CXXII. törvény a központi hitelinformációs rendszerről

Kit.

2018. évi CXXV. törvény a kormányzati igazgatásról

Kjnp.

2008. évi XLV. törvény az egyes közjegyzői nemperes eljárásokról

Kjt.

1992. évi XXXIII. törvény a közalkalmazottak jogállásáról

Kjtv.

1991. évi XLI. törvény a közjegyzőkről

Kmr.

26/2017. (XII. 27.) IM rendelet a költségmentesség és a költségfeljegyzési jog engedélyezésének alapjául szolgáló körülmények igazolásáról

Kmtv.

2017. évi CXXVIII. törvény a költségmentesség és a költségfeljegyzési jog polgári és közigazgatási bírósági eljárásban történő alkalmazásáról

Konzuli tv.

2001. évi XLVI. törvény a konzuli védelemről

Költségjegyzék rendelet

31/2017. (XII. 27.) IM rendelet a perköltség felszámítására szolgáló költségjegyzékről

Költségmentességi irányelv

A Tanács 2003. január 27-i 2003/8/EK irányelve a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról

Körtv.

2013. évi LXXXVIII. törvény a körözési nyilvántartási rendszerről és a személyek, dolgok felkutatásáról és azonosításáról

Köt.

2005. évi LXXXVIII. törvény a közérdekű önkéntes tevékenységről

Közfog. tv.

2011. évi CVI. törvény a közfoglalkoztatásról és a közfoglalkoztatáshoz kapcsolódó, valamint egyéb törvények módosításáról

Köznev. tv.

2011. évi CXC. törvény a nemzeti köznevelésről

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

Kttv.

2011. évi CXCIX. törvény a közszolgálati tisztviselőkről

Ktv.

1992. évi XXIII. törvény a köztisztviselők jogállásáról

Küt.

2019. évi CVII. törvény a különleges jogállású szervekről és az általuk foglalkoztatottak jogállásáról

Kvt.

1995. évi LIII. törvény a környezet védelmének általános szabályairól

Kvtv.

2002. évi LV. törvény a közvetítői tevékenységről

Lakás tv.

1993. évi LXXVIII. törvény a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról

Ler.

27/2003. (VII. 2.) IM rendelet a bíróságon kezelt letétekről

Ltv.

1995. évi LXVI. törvény a köziratokról, a közlevéltárakról és a magánlevéltári anyag védelméről

Mavtv.

2009. évi CLV. törvény a minősített adat védelméről

MBVK

Magyar Bírósági Végrehajtói Kar

MEKH tv.

2013. évi XXII. törvény a Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatalról

Mnbtv.

2013. évi CXXXIX. törvény a Magyar Nemzeti Bankról

MOKK

Magyar Országos Közjegyzői Kamara

Mötv.

2011. évi CLXXXIX. törvény Magyarország helyi önkormányzatairól

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

1967-es Mt.

1967. évi II. törvény a Munka Törvénykönyvéről

1992-es Mt.

1992. évi XXII. törvény a Munka Törvénykönyvéről

Mttv.

2010. évi CLXXXV. törvény a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról

NAIH

Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság

NAV tv.

2010. évi CXXII. törvény a Nemzeti Adó- és Vámhivatalról

Njtv.

2011. évi CLXXIX. törvény a nemzetiségek jogairól

Nmjtv.

2017. évi XXVIII. törvény a nemzetközi magánjogról

Nmjtvr.

1979. évi 13. törvényerejű rendelet a nemzetközi magánjogról

NSZKK

Nemzeti Szakértői és Kutató Központ

Nsztv.

2013. évi CCXXXVIII. törvény a népszavazás kezdeményezéséről, az európai polgári kezdeményezésről, valamint a népszavazási eljárásról

Nyelvi Karta

1999. évi XL. törvény a Strasbourgban, 1992. november 5-én létrehozott Regionális vagy Kisebbségi Nyelvek Európai Kartájának kihirdetéséről

Nyomtatvány-rendelet

17/2020. (XII. 23.) IM rendelet a polgári perben és a közigazgatási bírósági eljárásban alkalmazható nyomtatványokról

Nytv.

1992. évi LXVI. törvény a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról

Nytv. vhr.

146/1993. (X. 26.) Korm. rendelet a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény végrehajtásáról

OBH

Országos Bírósági Hivatal

OBT

Országos Bírói Tanács

OFFI

Országos Fordító és Fordításhitelesítő Iroda

Ötv.

1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról

Pevtv.

2021. évi XCIV. törvény a polgári peres eljárás elhúzódásával kapcsolatos vagyoni elégtétel érvényesítéséről

Pft.

2009. évi LXXXV. törvény a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról

PKKB

Pesti Központi Kerületi Bíróság

Postarendelet

335/2012. (XII. 4.) Korm. rendelet a postai szolgáltatások nyújtásának és a hivatalos iratokkal kapcsolatos postai szolgáltatás részletes szabályairól, valamint a postai szolgáltatók általános szerződési feltételeiről és a postai szolgáltatásból kizárt vagy feltételesen szállítható küldeményekről

Postatv.

2012. évi CLIX. törvény a postai szolgáltatásokról

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

1911-es Pp.

1911. évi I. törvénycikk a polgári perrendtartásról

1952-es Pp.

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról

Pp. Javaslat

T/11900. számú törvényjavaslat a polgári perrendtartásról

PPJNE

1976. évi 8. törvényerejű rendelet az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről

Pp. Novella

2020. évi CXIX. törvény a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény módosításáról

Pp. Novella Javaslat

T/13257. számú törvényjavaslat a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény módosításáról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptké.

2013. évi CLXXVII. törvény a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti és felhatalmazó rendelkezésekről

1960-as Ptké.

1960. évi 11. törvényerejű rendelet a Polgári Törvénykönyv hatálybalépéséről és végrehajtásáról

Púétv.

2023. évi LII. törvény a pedagógusok új életpályájáról

Pükr.

32/2017. (XII. 27.) IM rendelet a pártfogó ügyvéd, az ügygondnok és a kirendelt védő részére megállapítható díjról

Róma III. rendelet

A Tanács 2010. december 20-i 1259/2010/EU rendelete a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról

Rtv.

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

Smtv.

2010. évi CIV. törvény a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól

Stattv. vhr.

184/2017. (VII. 5.) Korm. rendelet a hivatalos statisztikáról szóló 2016. évi CLV. törvény végrehajtásáról

Stt.

2016. évi CLV. törvény a hivatalos statisztikáról

Stv.

2004. évi I. törvény a sportról

Szabadalmi tv.

1995. évi XXXIII. törvény a találmányok szabadalmi oltalmáról

Szakértői Díjrendelet

3/1986. (II. 21.) IM rendelet az igazságügyi szakértők díjazásáról

Szakértői Képesítésirendelet

9/2006. (II. 27.) IM rendelet az igazságügyi szakértői szakterületekről, valamint az azokhoz kapcsolódó képesítési és egyéb szakmai feltételekről

Szakértői Működésirendelet

31/2008. (XII. 31.) IRM rendelet az igazságügyi szakértői működésről

Szakfordítási vhr.

7/1986. (VI. 26.) IM rendelet a szakfordításról és a tolmácsolásról szóló 24/1986. (VI. 26.) MT rendelet végrehajtásáról

Szaktv.

2016. évi XXIX. törvény az igazságügyi szakértőkről

Szaztv.

1996. évi XX. törvény a személyazonosító jel helyébe lépő azonosítási módokról és az azonosító kódok használatáról

Szja tv.

1995. évi CXVII. törvény a személyi jövedelemadóról

1969-es Szjt.

1969. évi III. törvény a szerzői jogról

Szjt.

1999. évi LXXVI. törvény a szerzői jogról

Szjtv.

1991. évi XXXIV. törvény a szerencsejáték szervezéséről

Szövetkezeti tv.

2006. évi X. törvény a szövetkezetekről

Sztrájktv.

1989. évi VII. törvény a sztrájkról

Szül. feltv.

2021. évi LXII. törvény a szülői felelősséget érintő nemzetközi igazságügyi együttműködésről

Szüt.

1995. évi XXXII. törvény a szabadalmi ügyvivőkről

Tanú Díjrendelet

14/2008. (VI. 27.) IRM rendelet a tanúk költségtérítéséről

Tbj.

2019. évi CXXII. törvény a társadalombiztosítás ellátásaira jogosultakról, valamint ezen ellátások fedezetéről

Támtv.

2013. évi CLV. törvény a támogatott döntéshozatalról

Társasházi tv.

2003. évi CXXXIII. törvény a társasházakról

Távoltartási tv.

2009. évi LXXII. törvény a hozzátartozók közötti erőszak miatt alkalmazható távoltartásról

Tpt.

2001. évi CXX. törvény a tőkepiacról

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

TSzSz tv.

2013. évi XXXIV. törvény az építmények tervezésével és kivitelezésével kapcsolatos egyes viták rendezésében közreműködő szervezetről, és egyes törvényeknek az építésügyi lánctartozások megakadályozásával, valamint a késedelmes fizetésekkel összefüggő módosításáról

Tvt.

1996. évi LIII. törvény a természet védelméről

Ükr.

17/2024. (XII. 9.) IM rendelet a bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi és kamarai jogtanácsosi költségről

Üttv.

2017. évi LXXVIII. törvény az ügyvédi tevékenységről

Ütv.

2011. évi CLXIII. törvény az ügyészségről

Üsztv.

2011. évi CLXIV. törvény a legfőbb ügyész, az ügyészek és más ügyészségi alkalmazottak jogállásáról és az ügyészi életpályáról

Üztv.

2018. évi LIV. törvény az üzleti titok védelméről

Váltótv.

2017. évi CLXXXV. törvény a váltójogi szabályokról

Vbt.

2017. évi LX. törvény a választottbíráskodásról

Ve.

2013. évi XXXVI. törvény a választási eljárásról

Védjegy tv.

1997. évi XI. törvény a védjegyek és a földrajzi árujelzők oltalmáról

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

Vüsz.

1/2002. (I. 17.) IM rendelet a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről

2016. ÉVI CXXX. TÖRVÉNY
A POLGÁRI PERRENDTARTÁSRÓL

PREAMBULUM

Az Országgyűlés

a magyar perjogi hagyományokra és az európai jogfejlődés vívmányaira építő, a felek felelős pervitelén és a bíróság aktív pervezetésén alapuló, a koncentrált per feltételeit biztosító szabályozás megteremtése céljából,

a polgárok szolgálatát biztosító, a közjónak és a józan észnek megfelelő jogalkalmazás eszméjétől vezérelve,

a magánjogi jogviták tisztességes eljárás elvén nyugvó rendezése és az anyagi jogok hatékony érvényre juttatása érdekében

az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdés a) pontja végrehajtására a következő törvényt alkotja:

Áttekintés

a) A Jat. 18. § (1) bekezdése szerint a preambulumban a szabályozás célját minden esetben meg kell határozni. A jogszabály tervezetének preambulumában a jogszabály előkészítője szükség szerint rögzítheti a szabályozással összefüggő azon elvi, elméleti tételeket, amelyeket a jogszabály tervezetének szerkezeti egységeiben a normatív tartalom hiánya miatt nem lehet rendezni.

A Pp. Preambuluma is ennek mentén rögzíti a szabályozás célját, valamint azon elvi tételeket, amelyek kifejezett normatív tartalommal nem rendelkeznek.

b) A Jszr. 51. § (2) bekezdése alapján az Alaptörvényben megjelölt törvényhozási tárgykörben megalkotni kívánt törvény tervezetének preambulumában utalni kell arra, hogy a törvényt az Országgyűlés az Alaptörvény végrehajtására alkotja, valamint az Alaptörvény törvényhozási tárgykört megjelölő rendelkezésére merev hivatkozással hivatkozni kell. Ezen elvet szem előtt tartva – megjegyezzük tévesen azonban – rögzíti a Pp. Preambuluma, hogy a Pp. az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdésének végrehajtását szolgálja.

c) A Pp. Preambulumának jelentőségét mutatja, hogy a bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. A jogszabályok céljának megállapítása során elsősorban a jogszabály preambulumát, illetve a jogszabály megalkotására vagy módosítására irányuló javaslat indokolását kell figyelembe venni (Alaptörvény 28. cikk).

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp.-ben kifejezésre kell juttatni az Alaptörvénynek az igazságszolgáltatással, a magánjogi jogviták rendezésével összefüggésben megfogalmazott tételeit. A törvénynek biztosítania kell különösen a polgári igazságszolgáltatás időszerűségét, a jogviták észszerű időn belül történő elbírálását, a tisztességes eljárás követelményét, a bírósági út igénybevételének hatékony biztosítását, a négyszintű bírósági szervezetnek megfelelő szabályozás kialakítását, a társasbíráskodás követelményét, a jogorvoslathoz való jog hatékony érvényre juttatását, valamint a bírósági igényérvényesítés terén a felek felelősségére építő szabályozás kialakítását (Pp. Általános indokolás II. pont).

Ennek mentén rögzíti a Pp. Preambulum első bekezdése, hogy a szabályozás alapvető célja a magyar perjogi hagyományokra és az európai jogfejlődés vívmányaira építve a felek felelős pervitelén és a bíróság aktív pervezetésén alapuló, a koncentrált per feltételeit biztosító szabályozás megteremtése.

Ennek érdekében került egyértelműen bevezetésre az osztott perszerkezet, a törvényszéki általános hatáskör – mint bemeneti fórum – meghatározása [Pp. 20. § (1) bekezdés], a professzionális pervitel és képviselet követelménye [Pp. 72. § (1) bekezdés], valamint a perkoncentráció elve (Pp. 3. §), a bíróság közrehatási tevékenysége (Pp. 6. §) és az anyagi pervezetés (Pp. 237. §).

A jogalkotó kiemelt figyelemmel volt az európai jogfejlődésre, valamint a magyar perjog számára kezdettől fogva mintaként szolgáló német, osztrák és svájci polgári perrendtartás megoldásaira is.

A Pp. szabályozási megoldásai olyan eljárási rend kialakítására törekednek, ahol a felek számára a hatályos szabályozásnál előreláthatóbb lesz az eljárás menetének alakulása, mert az osztott perszerkezet világossá teszi az egyes eljárási szakok funkcióját, időtartamát, amellyel egyértelmű kereteket teremt egyes perbeli cselekmények megtételéhez, illetve azok korlátozására, kizárására, ami a perhatékonyság mellett a kiszámíthatóságot is előmozdítja (Pp. Általános indokolás).

b) A Pp. Preambulum második fordulata által a polgári eljárásjogi (perjogi) jogalkalmazásnak a polgárok szolgálatát biztosító, a közjónak és a józan észnek megfelelő jogalkalmazásnak kell lennie. Ezen szabállyal áll szoros összefüggésben, hogy a polgári pernek alapvető rendeltetése (célja) a magánjogi jogviták tisztességes eljárás elvén nyugvó rendezése és az anyagi jogok hatékony érvényre juttatása. Mindez azt is egyértelműsíti, hogy egyrészt csak azon anyagi jogban gyökerező alanyi jogok illetik meg ténylegesen a feleket, amelyek polgári eljárásban érvényesíthetők (akár kereset, akár ellenkérelem formájában), másrészt, hogy a polgári perjog és az anyagi jog találkozási pontjainál mindig arra kell figyelemmel lenni, hogy az alapvető és elsődleges cél az anyagi jogok hatékony érvényesítése.

Azaz meg kell teremteni az összhangot a Ptk. társadalmi modellje és az új perjogi szabályozás elvei között, ami a hatályos perjogi szabályozástól sok tekintetben eltérő szemléletet kíván meg, mind a perstruktúra, mind felek és a bíróság közötti felelősségmegosztás terén (Pp. Általános indokolás II. pont).

c) Ugyan a Pp. Preambuluma rögzíti, hogy a Pp.-t a jogalkotó az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdésének végrehajtására alkotta, ez azonban téves rendelkezés. Az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdése a bírósági szervezetrendszer számára határoz meg funkciókat. (A bíróság dönt büntetőügyben, magánjogi jogvitában, a közigazgatási határozatok törvényességéről, az önkormányzati rendelet más jogszabályba ütközéséről és megsemmisítéséről, a helyi önkormányzat törvényen alapuló jogalkotási kötelezettsége elmulasztásának megállapításáról és törvényben meghatározott egyéb ügyben.)

Ezzel szemben a Pp. a bírósághoz fordulás jogának és a tisztességes bírósági eljáráshoz való jognak – mint alkotmányos alapjognak – a megvalósítását célozza, azaz az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének a végrehajtására irányul.

Megjegyezzük, hogy az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdésének végrehajtását a Bszi. szolgálja.

Joggyakorlat

A Pp.-nek – a Pp. Preambulumban is – deklarált célja a magánjogi jogviták tisztességes eljárás elvén nyugvó rendezése és az anyagi jogok hatékony érvényre juttatása. Ennek megfelelően egyetlen eljárásjogi rendelkezés értelmezése és alkalmazása sem lehet öncélú. Ha a jogértelmezéssel – bírói jogalkotás és bármelyik fél érdekeinek sérelme nélkül – feltárható a jogszabálynak olyan tartalma, amellyel az adott jogszabályi rendelkezés értelmet nyer, elérheti célját, akkor ezt a jogértelmezést kell követni. Mint minden más jogszabályt, a Pp. rendelkezéseit is az Alaptörvény 28. cikkében foglaltaknak megfelelően kell értelmezni, mindenkor azt feltételezve, hogy a jogszabályok a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak {BDT2019. 4068. I. Indokolás [15]}.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye 25. cikk, 28. cikk, XXVIII. cikk

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

2010. évi CXXX. törvény a jogalkotásról 18. §

61/2009. (XII. 14.) IRM rendelet a jogszabályszerkesztésről 51. §

ELSŐ RÉSZ

ALAPVETÉSEK

I. FEJEZET

A TÖRVÉNY HATÁLYA ÉS AZ ALAPELVEK

1. A törvény hatálya

1. § [A törvény hatálya]

(1) E törvényt kell alkalmazni a bíróság eljárására, ha jogszabály biztosítja a bírói utat és törvény nem rendeli eltérő szabályok alkalmazását.

(2) A bíróság az e törvény hatálya alá tartozó jogvitát erre irányuló kérelem esetén bírálja el.

Áttekintés

a) A Pp. 1. § (1) bekezdése meghatározza a törvény tárgyi hatályát, valamint a rendelkezési elv egyik részjogosítványát, a kérelemre történő eljárás elvét. Éppen ezért megtévesztő a szakasz címe, az ugyanis nemcsak a törvény hatályát, hanem az egyik polgári perjogi alapelv részjogosítványát is magában foglalja.

b) A Pp. azonban a perhatékonyság rendszerszintű biztosítása érdekében új alapelveket is megfogalmaz. Kijelenthető azonban, hogy az alapelveket tartalmazó fejezet kizárólag azokat az elveket rögzíti, amelyek a per teljes életciklusa alatt érvényesülnek, amelyeknek az egész perrendtartáson átsugárzó hatásuk van. Az itt megfogalmazott elveknek a törvény rendelkezéseinek alkalmazása során érvényesülniük kell, áthatják a részletszabályokat. Ezen alapelvek a jogalkalmazás során hézagkitöltő szereppel bírnak, azaz egy-egy perjogi norma értelmezésénél esetleges hiányos normatartalom esetén segíti a jogalkalmazó munkáját.

A Pp. szándékoltan csökkenti a kódex elején megjelenített alapelvek számát, és azokat – a korábbi polgári perrendtartás alapelveitől eltérően – tömören, koncentráltan, tételszerűen fogalmazza meg, ami az alapelvek minél magasabb absztrakciós szintjét hivatott biztosítani (Pp. Általános indokolás III. pont).

A Pp. 1–6. §-ai az alábbi, kifejezetten polgári perjogi alapelveket nevesítik:

– rendelkezési elv [ezen elven belül: a) kérelemre történő eljárás elve; b) kérelemhez kötöttség elve; c) tárgyalási elv (peranyag szolgáltatási kötelezettség)];

– a perkoncentráció elve;

– a fél eljárástámogatási kötelezettsége;

– a jóhiszeműség elve.

c) A Pp.-ben nem jelennek meg azok az igazságszolgáltatási alapelvek, amelyeket nemzetközi jogi dokumentumok vagy más jogszabályok rögzítenek, így különösen az EJEE, az Alaptörvény, a Bszi. vagy a Bjt., mert azok megismétlése a Pp.-ben szükségtelen (Pp. Általános indokolás III. pont).

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 1. § (1) bekezdése a tárgyi hatályt szabályozza, azaz a Pp.-t kell alkalmazni a bíróság eljárására, ha jogszabály biztosítja a bírói utat és törvény nem rendeli eltérő szabályok alkalmazását. Ezen szabályozási megoldással a jogalkotó azt juttatta kifejezésre, hogy a bírósághoz fordulás joga mint alkotmányos alapjog [Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdés] mindenkit megillet, a bírósági eljárásokban érvényesíthető alanyi jogokat pedig az anyagi jog határozza meg. Azaz a Pp. az anyagi jogok hatékony érvényre juttatását (vö. a Pp. Preambulumával) kívánja szolgálni. Ennek alapvető mögöttes szabálya a Ptk. 1:6. §-ában gyökeredzik, amely értelmében a Ptk.-ban biztosított jogok érvényesítése – ha törvény eltérően nem rendelkezik – bírói útra tartozik.

b) A Pp. 1. § (1) bekezdésének az a jelentősége, hogy a bírói út megnyitása esetében általánosan, főszabály szerint a polgári perrendtartást teszi a magyar bíróságok eljárására irányadó eljárásjoggá. Ez azonban nem zárja ki azt, hogy a törvényalkotó egyes speciális esetekre külön eljárási szabályokat alkosson (például közigazgatási jogvitákra). Ha azonban nincs ilyen eltérő szabály, akkor a bíróságnak a polgári perrendtartást kell alkalmaznia, ha a törvényalkotó biztosította a bíróság előtti igényérvényesítés jogát (Pp. 1. §-ához fűzött részletes indokolás). Így például közigazgatási perekben a Kp. szabályai érvényesülnek [Kp. 1. § (1) bekezdés] elsődlegesen, a Pp. csak mögöttesen, a Kp. 36. §-a által meghatározott körben nyer alkalmazást.

c) Lényeges, hogy a Pp. nemcsak a polgári peres eljárásokban érvényesül, hanem a funkcionális hatály miatt valamennyi polgári nemperes eljárás mögöttes szabálya is [például bírósági nemperes eljárásokban: Bpnp. 1. § (1) bekezdés; közjegyzői nemperes eljárásokban: Kjnp. 1. § (1) bekezdés].

d) A Pp. 1. § (1) bekezdése szándékoltan kerüli a tárgyi hatály alá tartozó eljárások felsorolását. Így elkerülhető a bírói útra tartozó igények tartalmi körülírása (ilyen lehet például a személyi és vagyoni viszonyokra, illetve különböző típusú jogvitákra utalás), ami azért célravezető, mert egyrészt megkíméli a bíróságot attól a kettős értékeléstől, hogy az anyagi jogi jogosultság fennállása előtt vagy mellett azt is vizsgálja, hogy az érvényesített jog személyi vagy vagyoni jellegű-e, vagy hogy a jogvita családjogi vagy munkaügyi jogvitának minősül-e, másrészt kizárja annak a jogszabályütközésnek a lehetőségét, amely akkor állna elő, ha az anyagi jogi vagy az alaptörvényi szabályból levezethető lenne a bírói út valamely jog érvényesítésére, viszont a perrendtartás által alkalmazott tartalmi körülírás nem fedné le az adott jogtípust (Pp. 1. §-áhot fűzött részletes indokolás).

Értelemszerűen azáltal, hogy az alanyi jogokat alapvetően a Ptk. határozza meg, a polgári eljárásokban elbírált jogviták döntő többsége a Ptk. 1:1. §-a alapján a személyek alapvető vagyoni és személyi viszonyai közé tartoznak.

Bár nem a Ptk. szabályozza a per tárgyául szolgáló anyagi jogi jogviszonyt és így az igényérvényesítés alapján képező alanyi jogot, de a Pp. tárgyi hatálya alá tartoznak a munkaügyi perek is mint különleges perek.

Bírósági útra az a jogvita tartozik, amelyik a Ptk.-ban vagy más jogszabályban biztosított alanyi jogok érvényesülését szolgálja. Nem tekinthető ilyen jogvitának a tisztán ténybeli, illetve a tudományos vagy történelmi-politikai vita (BDT2017. 3673).

e) A személyi hatály kérdését e helyütt külön nem rendezi a Pp.

A Jat. 6. § (2) bekezdés a) pontja alapján a Pp. személyi hatálya kiterjed Magyarország területén a természetes személyekre, jogi személyekre és jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetekre. Ez ugyanakkor nem érinti a diplomáciai és egyéb mentesség hatályát, valamint a diplomáciai és egyéb mentességgel kapcsolatban fennálló különös eljárási szabályokat (Pp. 632. §). Így diplomáciai vagy egyéb mentesség esetén az 1973. évi 7. törvényerejű rendelet szabályaira figyelemmel kell eljárni.

f) A Pp. területi hatálya Magyarország területére terjed ki [Jat. 6. § (1) bekezdés], azaz a lex fori elve alapján a magyar bíróságoknak a magyar polgári perrendtartást kell alkalmazni eljárásuk során.

g) A Pp. időbeli hatályának kérdése körében a Pp. 629. §-a kimondja, hogy ez a törvény 2018. január 1. napján lép(ett) hatályba, míg a Pp. 630. § (1) bekezdése rögzíti, hogy a Pp. rendelkezéseit a 2018. január 1-jén és az azt követően indult ügyekben kell alkalmazni.

Így eldöntendő kérdés: mikor indul egy bírósági ügy. Ezzel kapcsolatban releváns a Büsz. 92. §-ának kapcsolódó rendelkezése, amely szerint: 2018. január 1-jén vagy azt követően indult, a Pp. hatálya alá tartozó polgári ügy:

ga) papíralapú kapcsolattartás esetén az a polgári ügy, amelyben a bírósági eljárást megindító irat 2018. január 1-jén vagy azt követően érkezett a bíróságra,

gb) elektronikus kapcsolattartás esetén az a polgári ügy, amelyben a bírósági eljárást megindító irat 2018. január 1-jén vagy azt követően érkezett a kézbesítési rendszerbe,

ide nem értve az újraindult, valamint azokat az ügyeket, amelyekben törvényben meghatározott megelőző eljárás 2018. január 1-je előtt indult.

Az időbeli hatállyal kapcsolatos kérdések részletes elemzését lásd a Pp. 630. §-ához kapcsolódóan.

h) A Pp. 1. § (2) bekezdése rögzíti a rendelkezési elv mint a polgári perjog egyik sajátos alapelvének részjogosítványát a kérelemre történő eljárás elvét. {A másik részjogosítvány a kérelemhez kötöttség elve [Pp. 2. § (2) bekezdés].}

A kérelemre történő eljárás elvének deklarálásával egyértelműsíti a jogalkotó, hogy a polgári perekben főszabályként nincs hivatalbóliság, polgári eljárás az arra jogosult által benyújtott, eljárást megindító beadvány hiányában nem indulhat.

A Pp. 1. § (2) bekezdése külön nem tartalmazza, de ettől függetlenül érvényesül az a perjogi szabály, hogy eljárást megindító kérelmet – ha törvény eltérően nem rendelkezik – csak a vitában érdekelt fél terjeszthet elő [1952-es Pp. 3. § (1) bekezdés]. Ez a norma ténylegesen az anyagi jogi perbeli legitimáció, a kereshetőségi jog fogalmát vezeti be. Azaz az anyagi jog dönti el, hogy az anyagi jog szerinti jogosult (felperes) indította-e meg az eljárást az anyagi jog szerinti kötelezettel (alperessel) szemben. Azaz az anyagi jogi perbeli legitimáció (kereshetőségi jog, ügylegitimáció) a fél és a per tárgya közötti anyagi jogi kapcsolat. Ennek hiánya minden esetben a kereset ítélettel történő – érdemi – elutasítását eredményezi. Ettől megkülönböztetendő az eljárásjogi perbeli legitimáció, amely hiánya perakadály. Ekkor ugyanis a jogszabály tételesen meghatározza, hogy ki járhat el felperesként mely alperessel szemben. Idesorolandók a személyi állapotot érintő perek döntő többsége. Ha nem a jogszabályban meghatározott személy nyújtja be a keresetlevelet, úgy az hiánypótlás nélkül visszautasítandó [Pp. 176. § (1) bekezdés g) pont], ha viszont rossz, azaz nem a jogszabályban egyértelműen meghatározott személyt vont perbe alperesként a felperes, úgy a bíróságnak hiánypótlási felhívást kell kibocsátania, majd ennek esetleges eredménytelensége esetén van helye a keresetlevél visszautasításának [Pp. 176. § (2) bekezdés b) pont].

Ettől is különbözik a keresetindítási jog, amely minden, perbeli jogképességgel (Pp. 33. §) rendelkező jogalanyt megillet, azzal, hogyha nincs perbeli cselekvőképessége (Pp. 34. §), úgy nevében törvényes képviselője jár el.

i) A rendelkezési elv mint az önrendelkezési jog egyik aspektusa került nevesítésre az Alkotmánybíróság gyakorlatában. A feleket megillető rendelkezési jog azt jelenti, hogy a fél anyagi és eljárási jogaival szabadon rendelkezik, így mindenkinek szabadságában áll anyagi jogainak eljárási érvényesítése, a bíróság igénybevétele, peres vagy nemperes eljárás kezdeményezése is.

Az eljárásjogi értelemben vett fél rendelkezési joga az alkotmányos önrendelkezési jog egyik aspektusa, eljárásjogi vonatkozása, amely az egyén autonómiáját érinti, illetőleg azzal kapcsolatos [1/1994. (I. 7.) AB határozat III/2.1. pont].

Így az önrendelkezési jog fontos tartalmi eleme – egyebek között – az egyén joga arra, hogy az igény állapotába került alanyi jogait a különböző állami szervek, így a bíróság előtt is érvényesítse. Az önrendelkezési jog azonban mint az általános cselekvési szabadsághoz való jog a jogérvényesítéstől való tartózkodás, a nem cselekvés jogát is magában foglalja. Mivel ez a jog az egyén autonómiájának védelmére szolgál, általában mindenkinek szabadságában áll eldönteni, hogy jogai és törvényes érdekei védelmére nyitva álló és alkotmányosan biztosított hatósági igényérvényesítési utat igénybe veszi-e, vagy attól tartózkodik [1/1994. (I. 7.) AB határozat III/2.2. pont].

Joggyakorlat

A kérelemhez kötöttség elve azt jelenti, hogy a bíróság a per folyamán olyan kérdésben, amelyre vonatkozóan a felek nem terjesztettek elő kereseti kérelmet, ellenkérelmet stb. nem dönthet (BH2018. 150.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye XXVIII. cikk (1) bekezdés

2017. évi CXVIII. törvény a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról 1. §

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról 36. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 1:1. §

2010. évi CXXX. törvény a jogalkotásról 6. §

2008. évi XLV. törvény az egyes közjegyzői nemperes eljárásokról 1. §

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról 3. §

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól 92. §

2. Alapelvek

2. § [A rendelkezési elv]

(1) A felek szabadon rendelkeznek perbe vitt jogaikkal.

(2) A bíróság – törvény eltérő rendelkezése hiányában – a felek által előterjesztett kérelmekhez és jognyilatkozatokhoz kötve van.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 2. § (1) bekezdése egy, az anyagi jogból fakadó szükségszerűséget tartalmaz. A Pp. az anyagi jogok hatékony érvényesítését szolgálja, a felek így a perbe az anyagi jogban gyökeredző (alanyi) jogaikat viszik. Ezen jogokkal történő rendelkezés terjedelmét pedig minden esetben a kapcsolódó anyagi jogi jogszabály határozza meg, így például a kötelmi jog körében a felek jogait és kötelezettségeit szabályozó normák diszpozitivitása [Ptk. 6:1.§ (3) bekezdés], a dologi jogi szabályoktól való eltérés kizártsága nem a perjogi szabályozóból, hanem az anyagi jogból következik. Éppen ezért a Pp. 2. § (1) bekezdése alapelvi tartalommal nem rendelkezik, ténylegesen nem jeleníti meg a rendelkezési elv lényegét, így valódi normatartalommal sem bír.

Hangsúlyozandó, hogy a perbe vitt jogok feletti szabad rendelkezés tehát kizárólag az anyagi jog keretei között, anyagi jogban megjelenő jogokra vonatkozik. Azaz az anyagi jog dönti el, hogy a felek az anyagi jogban gyökeredző jogaikkal miként rendelkezhetnek, így például a kötelmi jogi szabályok alapvetően diszpozitívak, míg a dologi jogi normák eltérést nem engedők.

A jogalkotó azonban elvi éllel kimondja, hogy a per megindítása, az anyagi jogi jogosultság peresítése semmilyen értelemben nem korlátozza a fél szabad rendelkezését az anyagi jogi jogai felett, azaz sem a jogok per alatt állása, sem esetleges megítélése/elutasítása nem változtat az anyagi jogi jogosultság minőségén, jellegén, az éppúgy magánjogi színezetű marad, mint a perindítás előtt, ezen a magánjogi típusú jognak a közjogi érvényesítési rezsim alá vetése („perbevitele”) sem változtat (Pp. 2. §-ához fűzött részletes indokolás).

Ha a felperes keresete egy magánjogi rendelkezésen alapul, azt állítva, hogy az a perben érvényesített alanyi jogot biztosítja a részére, akkor a bíróság nem állapíthatja meg, hogy az ügy nem a polgári perben eljáró bíróság hatáskörébe tartozik. A perakadályok, illetve a perelőfeltételek – egyebek mellett a hatáskör – fennállásának vizsgálatánál ugyanis abból kell kiindulnia, amit a felperes a keresetlevélben előad. A felek közötti jogviszony jellegéről, és erre is tekintettel a kereset megalapozottságáról az érdemi döntésben lehet, illetve kell állást foglalni (BDT2022. 4557.).

b) Azaz az anyagi jogi hátterű rendelkezési elvből ugyanakkor nem következik az, hogy a per alakítása, lefolytatása, illetve a perbeli jogok gyakorlása terén is teljes szabadság illetné meg a feleket. Az anyagi jogi szabad rendelkezés tehát nem transzformálódik automatikusan eljárási (eljárásjogi) szabad rendelkezéssé. Ennek oka az, hogy a per közjogi jogviszonyt hoz létre, abban a közhatalom képviselőjeként a bíróság is részt vesz, ami a felek rendelkezési jogának korlátozását olykor szükségessé tevő közérdekű szempontok érvényesítését is magával hozza.

Másfelől az ellenérdekű felek teljes rendelkezési szabadságát egyszerre nem is lehetne érvényesíteni, ezek között (ismét csak korlátozásokkal járó) egyensúlyt kell teremteni. Ezen okokból például nem a felek határozzák meg az eljárás szabályait, az eljárási cselekményeik formáját, határidejét, tartalmát nem alakíthatják szabadon saját belátásuk szerint. A felek konkuráló érdekeinek együttes mérlegelése alapján alapvető eljárási lépések tekintetében is korlátozódik a fél szabad rendelkezése, például a felperes bizonyos idő után már csak alperesi hozzájárulással állhat el keresetétől. Bizonyos eljárásjogi jogokat tehát a Pp. egyáltalán nem, vagy csak korlátokkal, feltételekkel ad meg a feleknek.

Ugyanakkor a felek rendelkezési joga az eljárás vonatkozásában abban az értelemben jelentkezik, hogy maguk döntik el, élnek-e a törvényben biztosított jogaikkal (például senki nem köteles védekezni vagy fellebbezni). Ha azonban az eljárási jogaik gyakorlása mellett döntenek, akkor a jogok gyakorlásának módja ismét korlátozás alá esik (jóhiszemű joggyakorlás, eljárástámogatás) (Pp. 2. §-ához fűzött részletes indokolás).

c) A Pp. – közjogi jogszabályi jellege folytán – kógens, eltérést nem engedő szabályokat tartalmaz. Így a felek eljárásjogi értelemben vett rendelkezési joga szűk körben, törvényi szabályokkal meghatározottan érvényesül (például elállhat a keresettől, a perbe bocsátkozás gyakorlása).

A szabály helyes és észszerű is, hiszen egy közjogi jogviszonyban – ellentétben egy magánjogi, a felek mellérendeltségén alapuló jogviszonnyal – a jogviszony alanyai nem mellérendeltek, a jogviszony egyik alanya (bíróság) akár állami kényszereszközzel kikényszeríthető döntést is hozhat. Éppen ezen szabályozási logika miatt a polgári eljárásjog – és így a Pp. – értelmezési rendszerét is az a szabály hatja át, hogy csak azt lehet megtenni, csak olyan eljárási cselekményt lehet végrehajtani akár a feleknek, akár a bíróságoknak, amit a Pp. kifejezetten nevesít, enged.

Ez a megfontolás jelenik meg az Alkotmánybíróság gyakorlatában is, ugyanis a bíróságokat e körben alkotmányjogi szempontból mindenekelőtt az a kötelezettség terheli, hogy a Pp. előírásait pontosan és részrehajlástól mentesen juttassák érvényre minden fél vonatkozásában. Így teljesülhet a tisztességes bírósági eljárás fogalomkörébe tartozó pártatlanság, valamint a fegyverek egyenlőségének követelménye – amelyet az Alkotmánybíróság a büntetőeljáráson túlmenően a polgári eljárásokban is irányadónak tekint {3179/2018. (VI. 8.) AB határozat, Indokolás [51]} –, ugyanis ez a biztosítéka annak, hogy az eljárás során a feleket esetlegesen érő előnyök vagy hátrányok kizárólag a jogszabályra, nem pedig az esetleges önkényre legyenek visszavezethetők {3224/2024. (VI. 25.) AB határozat Indokolás [50]}.

Ezzel szemben magánjogi jogviszonyokban mindent megtehetnek a jogviszony alanyai, amit a magánjogi jogszabály kifejezetten nem tilt.

d) A Pp. 2. § (2) bekezdése a rendelkezési elv másik részelemét tartalmazza: a kérelemhez kötöttség elvét. Azaz a bíróság – törvény eltérő rendelkezése hiányában – a felek által előterjesztett kérelmekhez és jognyilatkozatokhoz kötve van.

Ezen norma alapelvi szinten fejezi ki a kereseti (viszontkereseti) kérelmen túlterjeszkedés tilalmát, ennek konkrét, az érdemi döntésre vetített tételes szabálya a Pp. 342. § (1) bekezdésében jelentkezik.

Ugyanakkor a Pp. 2. § (2) bekezdése nemcsak a per érdemében történő döntéshozatalra vonatkozik, hanem a per egész tartamára, azaz – kifejezett törvényi felhatalmazás hiányában – a bíróság hivatalból vagy a fél kérelmén túlterjeszkedve eljárásjogi kérdésekben sem dönthet.

A Pp. 2. § (2) bekezdése a rendelkezési elvből következően minőségi és mennyiségi korlátot állít a bíróságnak; a kérelemhez kötöttségre tekintettel a bíróság a kérthez képest mást vagy annál többet nem ítélhet meg, az egyes perbeli cselekményeket a felek rendelkezése alapján köteles elvégezni. A kérelemhez kötöttség érvényesül ugyanakkor a per érdemében való döntés során is, amelyet a túlterjeszkedés tilalma fejez ki. Ennek értelmében a bíróság érdemi döntése nem terjedhet túl a kereseti kérelmen, ellenkérelmen és a beszámítási kérelmen; a Pp. 342. § (3) bekezdése értelmében a Pp. hatálya alatt ez a fél jogállításához való kötöttségét is jelenti.

E rendelkezés azonban kizárólag az érdemi döntés korlátjaként került megfogalmazásra, azaz az érdemi döntésnek nem minősülő felfüggesztés iránti eljárásban nem értelmezhető {BDT2022. 4473. Indokolás [6]–[7]}. Ebből következően nem sért eljárási szabályt a bíróság, ha a jogi személy határozatainak a felfüggeszthetőségéről döntését olyan törvényi rendelkezésekre alapítja, amelyekre a felek nem hivatkoztak.

Kivételesen lehetséges hivatalból határoznia a bíróságnak, így például perköltség viselése körében [Pp. 82. § (1) bekezdés], előzetes végrehajthatóság [Pp. 362. § (1) bekezdés] kapcsán; ideiglenes intézkedés esetén személyi állapotot érintő perekben [Pp. 435. § (1) bekezdés].

e) A túlterjeszkedés tilalma és a kérelemhez kötöttség együttesen érvényesül az érdemi döntéshozatal során. A Pp. 342. § (1) bekezdése alapján csak jogszabályi kivétel esetén lehet eltérni a ne ultra petitum elv érvényesülésétől. Ilyen anyagi jogi jogszabályi kivétel

– a szerződés érvénytelensége körében: a bíróság az érvénytelenség jogkövetkezményeiről a fél kérelmétől eltérő módon is rendelkezhet; nem alkalmazhat azonban olyan megoldást, amely ellen mindegyik fél tiltakozik [Ptk. 6:108. § (3) bekezdés];

– a túlépítés szabálya: a bíróság a szomszéd által választott jogkövetkezmény helyett a Ptk. 5:28. § (1) bekezdésében meghatározott más jogkövetkezményt alkalmazhat. Nem alkalmazhat a bíróság olyan jogkövetkezményt, amelynek alkalmazása ellen mindkét fél tiltakozik [Ptk. 5:28. § (3) bekezdés];

– közös tulajdon megszüntetése: a bíróság nem alkalmazhatja a közös tulajdon megszüntetésének olyan módját, amely ellen valamennyi tulajdonostárs tiltakozik [Ptk. 5:84. § (6) bekezdés].

Joggyakorlat

a) A bíróság az eljárás minden szakaszában kötve van az eljárás alapvető keretét adó kereseti kérelemhez, amelyet a felperes által érvényesített igény és az annak alapjául szolgáló anyagi jogi jogszabályok határoznak meg. Nincs helye ezért a keresetlevél áttételének olyan – a bíróság által helyesnek vélt – jogalapra hivatkozással, amely alapján a felperes nem kíván igényt érvényesíteni (BDT2023. 4664.).

b) A kérelemhez kötöttség elve a nemperes eljárásokban is érvényesül {BDT2024. 4752. Indokolás [15]}.

c) A bírói gyakorlat értelmében az az eljárási szabály, hogy a bíróság a fél által előadott kérelmeket, nyilatkozatokat nem alakszerű megjelölésük, hanem tartalmuk szerint veszi figyelembe, nem eredményezheti azt, hogy a bíróság a jogi képviselővel eljáró fél által előterjesztett határozott kérelmet átminősítse, és olyan kérelemnek tekintse, amely az adott tényállás mellett alkalmas lehet a fél számára kedvező döntés meghozatalára (BDT2021. 4408.).

d) Az ítélkezési gyakorlat alapján a professzionális pervitelre is tekintettel nincs eljárásjogi lehetőség arra, hogy a bíróság valamely szerződési kikötés érvénytelenségét megállapítsa, ha a felperes csupán állítja egy feltétel érvénytelenségét, de ehhez kapcsolódóan nem terjeszt elő kereseti kérelmet (BDT2022. 4508. II.).

Kapcsolódó joggyakorlat

BH2018. 150.

BDT2023. 4620. IV.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 5:28. §, 5:84. §, 6:1. §, 6:108. §

3. § [A perkoncentráció elve]

A bíróságnak és a feleknek törekedniük kell arra, hogy az ítélet meghozatalához szükséges valamennyi tény és bizonyíték olyan időpontban álljon rendelkezésre, hogy a jogvita lehetőleg egy tárgyaláson elbírálható legyen.

Áttekintés

a) A Pp. egyik újítása a normatív szinten, alapelvként bevezetett perkoncentráció elve. A perkoncentráció a Pp. egyik kiemelt jogalkotói célkitűzése. Azt célozza, hogy a felek közötti jogvita mibenléte minél korábban tisztázódjon, és a bíróság számára az ítélet meghozatalához szükséges valamennyi tény és bizonyíték a lehető legkorábban rendelkezésre álljon, azaz a jogvita anyagi jogi és eljárásjogi keretei minél korábban rögzüljenek (Pp. 3. §-ához fűzött részletes indokolás).

b) Hangsúlyozandó: dogmatikai alapon a perkoncentráció nem a polgári perjog alapelve, hanem azon szabályok összessége, amelyeknek célja a koncentrált per lefolytatása, ezzel is elősegítve a jogviták észszerű időn belül történő befejezéshez való jognak [Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdés] érvényesítését. Azaz a perkoncentráció egy az egész törvényt átható szabályösszesség, amelynek minden szabálya egy célt szolgál: a koncentrált per befejezésének előmozdítását.

Ezzel a jogalkotó is tisztában volt, azonban újdonsága és jelentősége miatt ezt alapelvi szinten is kifejezte.

c) A perkoncentrációnak, ahhoz, hogy érvényesülni tudjon, a polgári per egészét át kell hatnia, a per szerkezetében, a részletszabályokban és a bírói attitűdben is egyaránt meg kell jelennie. A perkoncentráció lényegében az eljárás rendezőelvének tekinthető. Ez a követelmény mind a bíróságtól, mind a felektől az eddigiektől részben eltérő szerepfelfogást kíván meg (Pp. 3. §-ához fűzött részletes indokolás).

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 3. §-a alapelvi szemlélettel kívánja rögzíteni a perkoncentráció lényegét, így a bíróságnak és a feleknek törekedniük kell arra, hogy az ítélet meghozatalához szükséges valamennyi tény és bizonyíték olyan időpontban álljon rendelkezésre, hogy a jogvita lehetőleg egy tárgyaláson elbírálható legyen.

Önmagában ez a norma nem elegendő a koncentrált per lefolytatásához, ezt együtt kell értelmezni a Pp. 6. §-ában szereplő, a bíróságot terhelő közrehatási tevékenységgel, amely keretében a bíróság a perkoncentráció érvényesülése érdekében az e törvényben meghatározott módon és eszközökkel hozzájárul ahhoz, hogy a felek eljárási kötelezettségeiket teljesíthessék. A Pp. 6 §-ában felhívott „e törvényben meghatározott módon és eszközökkel” fordulat pedig az anyagi pervezetést (Pp. 237. §) jelenti, azaz a koncentrált per lefolytatásának előmozdítására elsődlegesen az anyagi pervezetés szolgál.

b) Emellett a perjogi kódex több olyan részletszabályt is tartalmaz, amely segíti a perkoncentráció elvének érvényesülését, így kiemelten az osztott perszerkezet: azaz a jogvita kereteinek meghatározását [Pp. 183. § (1) bekezdés] szolgáló perfelvételi szak, valamint a bizonyítást és érdemi döntéshozatalt [Pp. 214. § (1) bekezdés] szolgáló érdemi tárgyalási szak. Megjegyezzük, hogy mindezeket megelőzi, de hozzájárul a perkoncentráció elvének érvényesüléséhez a keresetlevél megvizsgálásának eljárásjogi időszaka: a perindítási szak, amely elnevezése dogmatikailag helyesen: keresetindítási szak, hiszen a perindítás joghatásai csak a kereset közlésével állnak be [Pp. 180. § (1) bekezdés].

c) A perkoncentráció azt célozza, hogy a jogvitát egy jól előkészített ún. főtárgyaláson elbírálhassa a bíróság. Ezt fejezi ki az CEPEJ 2006. évi ajánlása [Strasbourg, 8 December 2006 CEPEJ (2006) 13, Compendium of „best practices” on time management of judicial proceedings], amely szerint az eljárásoknak (tárgyalásoknak) a lehető legkoncentráltabbaknak kell lenniük ahhoz, hogy hatékonyak legyenek. Egy tipikus eljárást nem több mint két tárgyaláson be kellene fejezni, amelyből az első egy előkészítő tárgyalás kifejezetten előkészítő jelleggel, míg a második a bizonyítás lefolytatását szolgálja, és ha lehetséges, az érdemi döntés meghozatalát (Pp. 3. §-ához fűzött részletes indokolás).

d) A Pp. 3. §-a a lehetőleg egy tárgyaláson történő elbírálást tűzi ki célul, amely az osztott perszerkezetre figyelemmel egy perfelvételi és egy érdemi tárgyalást jelent. Kiemelendő: ez egy törekvés a jogalkotó részéről, természetesen, ha a jogvita jellege, összetettsége nem engedi az egy tárgyaláson történő elbírálást, úgy indokolt és szükséges több (akár perfelvételi, akár érdemi) tárgyalás kitűzése.

e) A perkoncentráció követelményének címzettje tehát egyfelől a bíróság, másfelől a felek, azaz az ő irányukban fogalmaznak meg további elvárásokat a perkoncentráció elvét megjelenítő európai eljárási kódexek is.

A bíróságot e tekintetben terhelő kötelezettség, hogy biztosítsa a per tisztességes tárgyalását és észszerű időn belül történő befejezését, és szükség esetén tevőlegesen mozdítsa elő a felek eljárástámogatási kötelezettségét. Ezek a bíróság irányában megfogalmazott kötelezettségek megjelennek nemzetközi dokumentumokban és az Alaptörvényben, illetve alapelvi szinten a törvényben a közrehatási tevékenység rögzítésével.

A felek irányában a perkoncentráció biztosítása érdekében megfogalmazott követelményeket a Pp. részben az eljárástámogatási kötelezettség keretei között írja elő, ezért függ össze szorosan a perkoncentráció, a felek eljárástámogatása és a bíróság közrehatása, ami a Pp. kiemelt jogalkotói célkitűzésének: a perhatékonyság rendszerszintű biztosításának három tartópillére (Pp. 3. §-ához fűzött részletes indokolás).

Az ítélkezési gyakorlat oldaláról mindez akként jelentkezik, hogy a Pp.-nek – a Pp. Preambulumában is – deklarált célja a magánjogi jogviták tisztességes eljárás elvén nyugvó rendezése és az anyagi jogok hatékony érvényre juttatása. Ennek megfelelően egyetlen eljárásjogi rendelkezés értelmezése és alkalmazása sem lehet öncélú (BDT2019. 4068. I.).

A perkoncentráció elve látszólag csak az idődimenziót hangsúlyozza, azonban ebben értelemszerűen egy hatékonysági elem is benne van, hiszen az elbírálás felgyorsításának egyik eszköze a ráfordítások mérséklése (például a bíróság logikai sorrendbe rendezi az eldöntendő kérdéseket, és ennek mentén haladva nem enged idejekorán felesleges vitát és előadásokat a csak később sorra kerülő részletkérdésekben). Továbbá azt is érdemes kiemelni, hogy a Pp. 3. §-ában szereplő „szükséges” jelző a félelőadások tartalmi követelményeire utal, tehát a perkoncentrációt azt szolgálja, hogy a bíróság nemcsak a gyorsaságot tartja szem előtt, hanem azt is, hogy a nyilatkozatok adekvátak legyenek, és csak az eldöntendő kérdések szempontjából releváns tényeket és érveket tartalmazzanak. Ezt segítheti nagymértékben a megfelelően folytatott anyagi pervezetés (Pp. 237. §), a bíróság közrehatása (Pp. 6. §) által.

A Pp. alapelvei körében tudatosan vannak átfedések az egyes alapelvek tartalmi elemeiben, mert több alapelv keretei között indokolt kifejezni, hogy milyen magatartást követel meg a koncentrált per a bíróságtól, a felektől és a per más résztvevőitől (Pp. 3. §-ához fűzött részletes indokolás).

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

4. § [A felek eljárástámogatási és igazmondási kötelezettsége]

(1) A felek kötelesek előmozdítani az eljárás koncentrált lefolytatását és befejezését.

(2) A perben jelentős tények állítása, és az alátámasztásukra szolgáló bizonyítékok rendelkezésre bocsátása – törvény eltérő rendelkezése hiányában – a feleket terheli.

(3) A felek tényállításaikat és egyéb, tényekre vonatkozó nyilatkozataikat a valóságnak megfelelően kötelesek előadni.

(4) A bíróság azt a felet, aki önhibájából a perben jelentős tények tekintetében olyan nyilatkozatot tesz, amelyről bebizonyosodik, hogy valótlan, pénzbírság megfizetésére kötelezi, valamint az e törvényben meghatározott más jogkövetkezménnyel sújtja.

Áttekintés

a) A Pp. 4. §-a normatív szinten 3 alapelvet tartalmaz:

– a feleket terhelő eljárástámogatási kötelezettséget;

– a peranyag-szolgáltatás elvét (tárgyalási elv);

– az igazmondási kötelezettséget.

A feleket terhelő eljárástámogatási kötelezettség ténylegesen nem alapelv, hiszen a perkoncentráció megvalósulását szolgálja, ezen szabály nélkül a koncentrált per lefolytatása nem lenne lehetséges.

b) A peranyag-szolgáltatási elv mint a bizonyítás feletti rendelkezési jogot kifejező tárgyalási elv a jogalkotó állásfoglalása szerint a rendelkezési elv része (vö. Pp. 1-2. §-ához fűzött részletes indokolást).

c) Az igazmondási kötelezettség pedig ténylegesen a feleket a peres eljárás során, annak minden szakaszában terhelő kötelezettség.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 4. § (1) bekezdése az eljárástámogatási kötelezettséggel egyértelműen kifejezi, hogy nemcsak a bíróság feladata a koncentrált per lefolytatása, hanem ezt tevőlegesen, aktív magatartással a feleknek is elő kell segíteniük.

Így a fél eljárástámogatási kötelezettségének alapelvi szintű hangsúlyozása a magánautonómiából eredő rendelkezési elv egyenes következménye. Ha a fél a jogvitát a bíróság elé viszi, akkor annak előrevitele érdekében eljárási kötelezettségei keletkeznek, ha ezeknek nem tesz eleget, annak eljárási következményei (preklúzió, bizonyítatlanság stb.) a felet terhelik. Az elv valamennyi eljárási cselekményre vonatkozik, így a nyilatkozatok, indítványok, bizonyítékok előterjesztésére és a tárgyaláson történő megjelenésre is. Az eljárástámogatási kötelezettség ugyanakkor hangsúlyosan jeleníti meg a jogérvényesítési út közjogi jellegének a félre háruló következményeit is (Pp. 4. §-ához fűzött részletes indokolás).

b) Az eljárástámogatási kötelezettség a Pp. tételes szabályaiban is megnyilvánul, így például a perfelvételi tárgyaláson a felek kötelesek megjelenni, annak elmulasztása az eljárás hivatalbóli megszüntetését eredményezi (azaz nem kérhető a perfelvételi tárgyalás távollétben történő megtartása).

Lényeges, hogy az eljárástámogatási kötelezettség nemcsak a felperest mint actort terheli, hanem az alperest is. Ha ugyanis az alperes úgy dönt, hogy védekezni kíván, akkor ettől a pillanattól neki is tevőlegesen elő kell mozdítania a koncentrált per befejezését, a perbeli cselekményeit minden esetben határidőben, illetve időszerűen kell megtennie.

c) Az eljárástámogatási kötelezettséggel áll összhangban azon szabály, amely szerint a fél az elmulasztott perbeli cselekményt – ha e törvény másként nem rendelkezik – többé hatályosan nem teljesítheti, az elkésetten teljesített perbeli cselekmény hatálytalan [Pp. 149. § (1) bekezdés].

A Pp. 149. § (1) bekezdése azért is releváns, mert szakít azzal az 1952-es Pp. hatálya alatt kialakult ítélkezési gyakorlattal, amely szerint a fél mindaddig teljesíthette a perbeli cselekményét, amíg a bíróság a mulasztás jogkövetkezményét nem vonta le, így ténylegesen a határidő be nem tartása súlytalanná vált. A Pp. 149. § (1) bekezdése azonban meghaladottá teszi ezen felfogást, ugyanis a határidőn túl benyújtott hiánypótlás mint elkésetten teljesített perbeli cselekmény hatálytalan (BH2023. 192.). Ugyanez az elv jelenik meg azon határozatban, amelyben megállapította a bíróság, hogy a jegyzőkönyv kiegészítése, illetve kijavítása iránt elkésetten előterjesztett kérelem hatálytalan, azt figyelmen kívül kell hagyni, arról alakszerű határozatot nem kell hozni, a felet csupán a hatálytalanság tényéről kell értesíteni (BDT2022. 4262.).

d) Az eljárástámogatás elve tevőlegességet, aktivitást kíván meg a felektől. A támogatás nemcsak az időszerűség javításához szükséges, de a hatékonyság érdekében is. A hatékonyság a ráfordítás és eredményesség viszonyát leíró fogalom, így a hatékonyság javítása a lehető legkisebb ráfordítást, illetve azonos ráfordítás mellett a lehető legjobb eredmény elérését jelenti. Az eljárásjog nyelvén ez lefordítható a célirányos, adekvát, lényegre törő nyilatkozatok kívánalmára, illetve a költségtakarékosságra.

Fontos kihangsúlyozni, hogy a fél eljárástámogatási kötelezettsége nemcsak akkortól áll be, amikortól a per hárompólusúvá válik, azaz a keresetlevél alperes részére történő kézbesítésétől, hanem már a per megindításával, ezért támaszt a Pp. fokozott elvárásokat a pert kezdeményező fél keresetével szemben is (Pp. 4. §-ához fűzött részletes indokolás).

e) A Pp. 4. § (2) bekezdése a tárgyalási elvet, azaz a feleket terhelő peranyag szolgáltatási kötelezettséget nevesíti, így a perben jelentős tények állítása és az alátámasztásukra szolgáló bizonyítékok rendelkezésre bocsátása – törvény eltérő rendelkezése hiányában – a feleket terheli. Az eltérő törvényi rendelkezésre a hivatalbóli bizonyítás a példa a személyi állapotot érintő perekben [vö. Pp. 434. § (2) bekezdésével].

Ismételten hangsúlyozzuk, hogy a jogalkotó állásfoglalása szerint a peranyag-szolgáltatási kötelezettség a rendelkezési elv része, ahhoz szorosan kapcsolódik (vö. Pp. 1–2. §-ához fűzött részletes indokolást).

A tárgyalási elv ténylegesen is megjelenik akkor, amikor a Pp. 170. § (2) bekezdés e) pontja rögzíti, hogy a keresetlevél érdemi részében kell feltüntetni a tényállításokat alátámasztó és rendelkezésre álló bizonyítékokat, bizonyítási indítványokat az e törvényben meghatározott módon. Tartalmában ezzel megegyezően rendelkezik az írásbeli ellenkérelem kapcsán a Pp. 199. § (2) bekezdés b) pont bc) alpontja is.

f) A Pp. 4. § (3) bekezdése deklarálja a feleket terhelő igazmondási kötelezettséget, azaz a felek tényállításaikat és egyéb, tényekre vonatkozó nyilatkozataikat a valóságnak megfelelően kötelesek előadni. Megállapítható, hogy a Pp. az eljárástámogatási kötelezettség részeként, annak elemeként (Pp. 4. §-ához fűzött részletes indokolás) szabályozza az igazmondási kötelezettséget.

Az igazmondási kötelezettség alapján a felek a valóság feltárására csak annyiban kötelezhetők, amennyiben nyilatkozatot kívánnak tenni. Olyan tények, körülmények feltárására, amely a bíróság elé vitt jogaik érvényesítésével, perbeli érdekeikkel ellentétesek, nem kötelezhetők, vagyis nem ír elő abszolút igazmondási kötelezettséget a törvény. A felek igazmondási kötelezettsége az aktív és a passzív tényállításokra terjed ki (állítás–tagadás).

Az igazmondási kötelezettség irányadó a képviselőre és a beavatkozóra is, amennyiben tényállítást vagy nyilatkozatot tesz. Mivel az eljárás egyéb résztvevői, különösen a bizonyítási eszköznek tekintett tanú, szakértő dogmatikai szempontból a féltől eltérő megítélés alá eső tényállításokat tesznek, ezért az ő tekintetükben, a rájuk vonatkozó speciális szabályok (hamis tanúzás, hamis véleményadás stb.) és jogkövetkezmények irányadók (Pp. 4. §-ához fűzött részletes indokolás).

g) A gyakorlatban kérdésként merülhet fel: a felek személyes meghallgatásának megkezdésekor ezen rendelkezés alapján kell-e a feleket figyelmeztetni az igazmondási kötelezettségükre. A válasz: nem. Erre vonatkozóan speciális szabályt tartalmaz a Pp. 230. § (3) bekezdése, azaz: a felet a meghallgatása előtt figyelmeztetni kell az igazmondási kötelezettségére, valamint annak megsértése következményeire. Az igazmondási kötelezettség megsértésének következménye pedig a Pp. 230. § (3) bekezdése körében kettős: egyrészt a Pp. 4. § (4) bekezdése alapján pénzbírsággal sújtható a fél, másrészt a perbeli hazugságot mint perbeli magatartást a bíróság a Pp. 279. § (1) bekezdése alapján az érdemi döntéshozatal során értékelheti.

h) A Pp. 4. § (4) bekezdése az igazmondási kötelezettség megsértésének szankcióját nevesíti. Ez alapján a bíróság azt a felet, aki önhibájából a perben jelentős tények tekintetében olyan nyilatkozatot tesz, amelyről bebizonyosodik, hogy valótlan, pénzbírság megfizetésére kötelezi, valamint az e törvényben meghatározott más jogkövetkezménnyel sújtja.

Lényeges, hogy a Pp. 4. § (4) bekezdése alapján, amint bebizonyosodik, hogy a fél valótlan nyilatkozatot tett, úgy kötelező pénzbírsággal sújtani. Kiemelendő, hogy a pénzbírsággal sújtás előtt minden esetben kötelező a felet figyelmeztetni. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy minden egyes nyilatkozattétel előtt figyelmeztetni kell a felet, elegendő, ha a bíróság a nyilatkoztatása megkezdése előtt figyelmezteti a felet, ha ezt követően, ennek ellenére valótlanságot állít, úgy pénzbírsággal sújtandó a fél.

Számtalan esetben előfordul, hogy a felek a költségkedvezmény engedélyezése iránti kérelem körében tesznek a valóságnak nem megfelelő nyilatkozatot. Ekkor azonban nem lehet a Pp. 4. § (4) bekezdése alapján pénzbírságot kiszabni, hanem ezt büntetőjogilag kell értékelni (BH2011. 46.). Ezzel áll összhangban, hogy a kérelmező a költségmentességi kérelméhez csatolt nyomtatványt a Kmr. 4. § (2) bekezdése alapján büntetőjogi felelőssége mellett írja alá.

i) A pénzbírság melletti más jogkövetkezmény lehet a Pp. 279. § (1) bekezdése alapján, mint a fél perbeli magatartásának értékelése az érdemi döntéshozatal során, továbbá idesorolandó, ha az igazmondási kötelezettség megsértése miatt keletkező többletköltséget a perbeli hazugságot tanúsító fél viseli pernyertességétől függetlenül (költségspecializáció elve).

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó jogi szabályozás

26/2017. (XII. 27.) IM rendelet a költségmentesség és a költségfeljegyzési jog engedélyezésének alapjául szolgáló körülmények igazolásáról 4. §

5. § [A jóhiszeműség elve]

(1) A felek és más perbeli személyek eljárási jogaik gyakorlása és kötelezettségeik teljesítése során jóhiszeműen kötelesek eljárni.

(2) A bíróság azt a felet vagy más perbeli személyt, aki a jóhiszeműség követelményével ellentétes magatartást tanúsít, pénzbírság megfizetésére kötelezi, valamint az e törvényben meghatározott más jogkövetkezménnyel sújtja.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 5. § (1) bekezdése nevesíti a jóhiszeműség elvét, amely értelmében a felek és más perbeli személyek eljárási jogaik gyakorlása és kötelezettségeik teljesítése során jóhiszeműen kötelesek eljárni.

Lényeges, hogy a kapcsolódó indokolás szerint a jóhiszemű eljárás követelményének személyi hatálya tágabb, mint az igazmondási kötelezettség, mert a jóhiszemű eljárás követelménye a feleken kívül az eljárás egyéb résztvevőire, azaz más perbeli személyekre is vonatkozik: képviselőre, beavatkozóra, tanúra, szakértőre, tolmácsra; tágan értelmezve mindenkire, aki részt vehet a peres eljárásban (Pp. 5. §-ához fűzött részletes indokolás), addig az igazmondási kötelezettség kizárólag a feleket terheli.

Álláspontunk szerint azonban az indokolás és a törvény szövege ellentétben áll egymással: a Pp. rendszerében a „más perbeli személy” az V. Fejezetben szereplő jogalanyokra terjed ki, azaz például a beavatkozóra. Azaz textualista értelmezés alapján a jóhiszeműség elve nem vonatkozik a bizonyítási eljárásban részt vevő személyi körre, így a tanúra és a szakértőre.

A jóhiszeműség elvének tárgyi hatálya igen tág, az túlmutat az igazmondási kötelezettségen, mert általános módon fogalmazza meg a jóhiszemű joggyakorlás követelményét: ebbe beletartozik a per elhúzásától, a felesleges többletköltség okozásától, valamint mindazon magatartásoktól való tartózkodás is, amelyek az eljárást egyéb módon elnehezítik vagy egyébként az eljárási jogok visszaélésszerű gyakorlását valósítják meg (Pp. 5. §-ához fűzött részletes indokolás).

b) A Pp.-ben szereplő jóhiszemű eljárás követelménye nem egyezik meg a magánjogban (Ptk.-ban) nevesített jóhiszeműség elvével.

Eljárásjogilag a jóhiszeműség a felek és az egyéb perbeli személyek magatartására, cselekményeire általánosan, az eljárás teljes időtartama alatt irányadó, és amelynek alapján a visszaélésszerű, rendeltetésellenes, a polgári per, illetve az alkalmazandó konkrét eljárási szabály céljával ellentétes perbeli magatartás, eljárási cselekmény megítélhető, illetőleg megakadályozható, elhárítható (Pp. 5. §-ához fűzött részletes indokolás).

A törvény rendkívül általánosan határozza meg a jóhiszeműség elvét. Azt, hogy az egyes esetekben a fél, illetve más perbeli személy magatartása ezzel ellentétes-e, mindig az adott ügy alapján válaszolható meg.

A bírói gyakorlat szerint a vitatott okiratot szerkesztő ügyvédet terhelő titoktartás alóli felmentés megtagadása nem ütközik a jóhiszemű joggyakorlás követelményébe, azonban miután nem teszi lehetővé a tanúvallomással mint bizonyítási eszközzel megismerhető adatok figyelembevételét, a felmentést megtagadó fél terhére értékelendő (BH2016. 331.).

c) A Pp. 5. § (2) bekezdése a jóhiszeműség elvének megsértését szankcionálja, így a bíróság azt a felet vagy más perbeli személyt, aki a jóhiszeműség követelményével ellentétes magatartást tanúsít, pénzbírság megfizetésére kötelezi, valamint az e törvényben meghatározott más jogkövetkezménnyel sújtja.

Hangsúlyozandó: a törvény rendkívül általános jelleggel rendelkezik a lehetséges szankciókról, minden esetben a bírói mérlegelésnek teret hagyva.

A gyakorlatban ugyanis számos olyan helyzet adódik, amely nem hozható egyértelmű összefüggésbe például az eljárás szándékos elhúzásával, mégis alkalmas annak elnehezítésére. Olyan keretjellegű megfogalmazás alkalmazása indokolt, amely magában foglalhatja a bíróság megítélése szerint a jóhiszeműség követelményével ellentétes valamennyi magatartást, azokat egyedileg nem nevesítve (Pp. 5. §-ához fűzött részletes indokolás).

A pénzbírság mellett alkalmazható további jogkövetkezmény lehet a költségspecializáció elvére figyelemmel az így okozott költség viselése a pernyertességtől függetlenül, továbbá a jóhiszemű eljárás elvét sértő féli magatartást a bíróság a Pp. 279. § (1) bekezdése alapján – mint perbeli magatartást – akár a fél terhére is értékelheti az érdemi döntéshozatala során.

További jogkövetkezmény lehet a költségkedvezmény engedélyezése iránti kérelem elutasítása, vagy a már engedélyezett költségkedvezmény megvonása is.

A bírói úthoz való alapvető jogból nem következik, hogy az államnak a rosszhiszemű perlekedést és ennek kibontakozását is támogatnia kell. A költségmentességgel kapcsolatos rendelkezések célja az, hogy a rosszhiszemű követelések érvényesítéséhez a fél ne kapjon külön segítséget azáltal, hogy a bíróság a költségeknek az állam által való viselését megkönnyíti. A rosszhiszemű, visszaélésszerű pereskedés esetén a felet költségmentességben részesíteni nem lehet akkor sem, ha egyébként annak feltételei fennállnának, illetve a már engedélyezett személyes költségmentességet meg kell vonni (BDT2009. 2014.).

A jóhiszemű pervitellel ellentétes magatartás miatt csak az esetben lehet szankciót alkalmazni, ha a bíróság ezzel kapcsolatban előzetesen figyelmeztette a felet.

Ha az indokolatlan késedelem miatt a tárgyalási határnapot el kell halasztani, akkor megvalósul a szankció kiszabásának másik feltétele, a per befejezésének késedelme. A szankció alkalmazásának ezen feltételek megléte esetén is csak akkor van helye, ha a bíróság előzetesen figyelmeztette a felet a rosszhiszemű pervitel következményeire (BDT2006. 1392. II.).

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

6. § [A bíróság közrehatási tevékenysége]

A bíróság a perkoncentráció érvényesülése érdekében az e törvényben meghatározott módon és eszközökkel hozzájárul ahhoz, hogy a felek eljárási kötelezettségeiket teljesíthessék.

Áttekintés

A perkoncentráció elvének érvényesülését segíti elő az egész perrenden végigvonuló, a bíróság közrehatási tevékenységeként összefoglalható eljárási cselekmények összessége.

A Pp. egyik jellegadó sajátossága ugyanis a bíróság szerepének erősítése a jogvita tárgyi kereteinek tisztázásában, amelyet az anyagi pervezetés foglal össze. Valamennyi újrakodifikált európai perrendben megfigyelhető a bírói aktivitás fokozódása, csak annak intenzitásában, kiterjedtségében vannak eltérések.

Az aktív bírói attitűd előírása egyben a koncentrált per nemzetközi követelményének is hivatott eleget tenni, amit több nemzetközi dokumentum is kiemel, köztük az CEPEJ 2006. évi ajánlása, amely szerint a bírónak kifejezetten aktív, ügyet menedzselő szerepet kell játszania a polgári perekben. A bírói „inaktivitás” az EJEB gyakorlatában is szigorú megítélés alá esik (Pp. 6. §-ához fűzött részletes indokolás).

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A bíróság közrehatási tevékenységét alapvetően és elsődlegesen a perkoncentráció elvének megvalósulása mint célkitűzés határozza meg. Ez az anyagi pervezetésben jelentkezik. Az anyagi pervezetés ugyanis az az eszköztára a bíróságnak, amely segítségével érdemben közreműködhet, előmozdíthatja a felek eljárási kötelezettségeinek teljesítését, ezáltal pedig a perkoncentráció megvalósulását.

b) A Pp. egyik fő célkitűzése a perkoncentráció biztosítása, amely a felek oldaláról a fokozott eljárási felelősség előírásában ölt testet, amelynek előmozdításához szükséges eszközöket ugyanakkor a bíróság számára is biztosítani kell az anyagi pervezetés formájában. Az anyagi pervezetés jogintézményével aktív közreműködési kötelezettséget telepít a bíróságra, amely elősegíti a felek jogérvényesítését, és közrehat a peranyag mihamarabbi és koncentrált rendelkezésre állásában.

Az anyagi pervezetés a bíró részére hatékony eszközt ad arra, hogy időt, költséget, energiát takarítson meg, és a per elhúzódását megakadályozza. Alkalmazása által az eljárás hatékonyabb, következetesebb és átláthatóbb, a jogilag releváns körülményekre koncentrálódik, ezáltal a jogbiztonságot kellő időben helyreállítja, így a pergazdaságosságot szolgálja (Pp. 6. §-ához fűzött részletes indokolás).

c) Azáltal, hogy az anyagi pervezetés a bíróság közrehatási tevékenységének megnyilvánulási formája, ez szükségszerűen azt is jelenti, hogy a közrehatási tevékenység legfontosabb eszközei egyben az anyagi pervezetés eszköztárával egyeznek meg, így a kérdezéssel, a nyilatkozattételre történő felhívással és a tájékoztatással [Pp. 237. § (4) bekezdés].

d) A bíróság közrehatási tevékenysége nem lehet parttalan és korlátlan, annak a felek rendelkezési joga szab határt, hiszen a bíróság a felek kérelmének és jogállításának korlátain belül gyakorolja az anyagi pervezetést, amelyet a felek perbeli cselekményeik megtételekor szabadon felhasználhatnak [Pp. 237. § (5) bekezdés].

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat az anyagi pervezetéshez kapcsolódóan (Pp. 237. §, Pp. 253. §) kerül bemutatásra.

MÁSODIK RÉSZ

ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK

II. FEJEZET

ÉRTELMEZŐ RENDELKEZÉSEK

7. § [Értelmező rendelkezések]

(1) E törvény alkalmazásában:

1. anyagi jogi kifogás: a keresettel – ideértve a viszontkeresetet és beszámítást is – érvényesített jog érvényesíthetőségét kizáró, megszüntető vagy gátló anyagi jogi rendelkezésre történő hivatkozás;

2. azonosító adatok nem természetes személy esetén: székhely, kézbesítési cím (ha székhelytől eltér), nyilvántartó hatóság és nyilvántartási szám, adószám, perben eljáró törvényes vagy szervezeti képviselőjének neve és kézbesítési címe;

3. azonosító adatok természetes személy esetén: lakóhely (lakóhely hiányában tartózkodási hely), kézbesítési cím (ha lakóhelytől vagy tartózkodási helytől eltér), születési hely és idő, anyja neve, perbeli cselekvőképesség hiányában törvényes képviselő neve és kézbesítési címe;

4. ellenkérelem-változtatás: ha a fél az ellenkérelmével – ideértve a viszontkeresettel és beszámítással szembeni ellenkérelmét is – összefüggésben előadott korábbi

a) jogállításához képest eltérő vagy további anyagi jogi kifogásra hivatkozik, vagy

b) jogállítást, kérelmet részben vagy egészben elismerő, illetve azokat nem vitató nyilatkozatát visszavonja, ideértve azt is, ha a nem vitatottnak, illetve nem ellenzettnek tekintendő jogállítást vagy kérelmet utóbb vitatja;

5. fogyasztó: a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) szerinti fogyasztó;

6. gazdálkodó szervezet: a gazdasági társaság, az európai részvénytársaság, az egyesülés, az európai gazdasági egyesülés, az európai területi társulás, a szövetkezet, a lakásszövetkezet, az európai szövetkezet, a vízgazdálkodási társulat, az erdőbirtokossági társulat, a külföldi székhelyű vállalat magyarországi fióktelepe, az állami vállalat, az egyéb állami gazdálkodó szerv, az egyes jogi személyek vállalata, a közös vállalat, a végrehajtói iroda, a közjegyzői iroda, az ügyvédi iroda, a szabadalmi ügyvivői iroda, az önkéntes kölcsönös biztosító pénztár, a magánnyugdíjpénztár, az egyéni cég, továbbá az egyéni vállalkozó, emellett gazdálkodó tevékenységével összefüggő polgári jogi kapcsolataiban az állam, a helyi önkormányzat, a költségvetési szerv, jogszabály alapján a költségvetési szervek gazdálkodására vonatkozó szabályokat alkalmazó egyéb jogi személy, a felsőoktatási intézmény, az egyesület, a köztestület, valamint az alapítvány;

7. hozzátartozó: a Ptk. szerinti hozzátartozó;

8. jogalap: az az anyagi jogi jogszabályi rendelkezés, amely az alanyi jogot közvetlenül keletkeztető tényeket meghatározza és annak alapján az igény támasztására feljogosít;

9. jogi személyek alapításával és törvényes működésével kapcsolatos perek:

a) a kérelemnek helyt adó cégbírósági bejegyző vagy változásbejegyző végzés hatályon kívül helyezése iránti per,

b) a cégalapítás érvénytelenségének megállapítása iránti per,

c) a létesítő okirat módosítása érvénytelenségének, hatálytalanságának vagy létre nem jöttének megállapítása iránti per,

d) a jogi személy határozatainak bírósági felülvizsgálata iránti per,

e) a gazdasági társaság és a szövetkezet tagjainak kizárása iránti per,

f) a gazdasági társaságban történő befolyásszerzéssel kapcsolatos per,

g) a társaság tartozásaiért korlátozott felelősséggel tartozó tag vagy részvényes felelősségének korlátlanná minősítése iránti per,

h) a cégnek nem minősülő szervezetek ellen a törvényességi felügyeletet, törvényességi ellenőrzést gyakorló szerv által indított per;

10. keresetkiterjesztés: a felperes más által indított perbe történő belépése vagy további alperes perbevonása, ide nem értve, ha a perbelépés vagy perbevonás jogutódlás miatt következik be;

11. keresettel érvényesített jog: az az alanyi jog, amelynek érvényesítését anyagi jogi jogszabály biztosítja;

12. keresetváltoztatás: ha a fél a keresetével – ideértve a viszontkeresetet és beszámítást is – összefüggésben előadott korábbi

a) jogállításához képest eltérő vagy további érvényesíteni kívánt jogot állít, vagy

b) kérelméhez képest a kérelem, illetve annak valamely része összegszerűségét vagy tartalmát megváltoztatja, vagy további kérelmet terjeszt elő;

13. médiaszolgáltató: a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól szóló törvény szerinti médiaszolgáltató;

14. médiatartalom-szolgáltató: a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól szóló törvény szerinti médiatartalom-szolgáltató;

15. nem természetes személy: a jogi személy, valamint a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet, amely jogszabályi rendelkezés alapján perbeli jogképességgel rendelkezik;

16. perfelvételi irat: az írásbeli ellenkérelem, a válaszirat, a viszontválasz, az előkészítő irat, a viszontkereset-levél, a beszámítást tartalmazó irat;

17. személyi állapot: az ember személyi minőségét, személyi jellegű és családi kapcsolatait meghatározó tényezők összessége;

18. vagyonjogi per: az a per, amelyben az érvényesített igény a fél vagyoni jogain alapul vagy értéke pénzösszegben kifejezhető;

19. vállalkozás: a Ptk. szerinti vállalkozás.

(2) E törvény alkalmazásában törvényes képviselőnek minősül a Ptk. szerinti szervezeti képviselő is.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 342. § (3) bekezdése alapján a bíróság kötve van a felek jogállításához. Az alperesi jogállítás az anyagi jogi kifogás, lényegében a felperesi jogállításban jelentkező jog érvényesíthetőségét kizáró anyagi jogi rendelkezésre történő hivatkozás. Lényege, hogy az anyagi jogi kifogásban nem alanyi jog jelentkezik, az alanyi jog ugyanis a keresettel érvényesített jog [Pp. 7. § (1) bekezdés 11. pont] – mint jogállítás – immanens eleme.

Az anyagi jogi kifogás három irányú lehet:

– az érvényesített jog érvényesíthetőségét kizáró anyagi jogi rendelkezésre történő hivatkozás. Idesorolandó azon hivatkozás, amikor az alperes arra hivatkozik, hogy a felperesi igényérvényesítés ab ovo lehetetlen, az de jure soha nem kerülhetett volna az igényérvényesítés fázisába, azaz az alanyi jog a felperest ténylegesen soha nem illette meg. Idetartozik például, ha a felperes szerződésszegésre hivatkozással kártérítést követel az alperestől, az alperes azonban érdemi ellenkérelmében arra hivatkozik, hogy a felperes és közte a szerződés nem jött létre;

– az érvényesített jog érvényesíthetőségét megszüntető anyagi jogi rendelkezésre történő hivatkozás. Ezen csoportba azon kifogások tartoznak, amelyek az adott alperessel szemben megszüntetik a felperes alanyi jogát, azaz nem arra hivatkozik az alperes védekezésében, hogy a felperest az alanyi jog eleve nem illette meg, hanem arra alapítja védekezését, hogy vele szemben az alanyi jog, illetve annak érvényesíthetősége megszűnt. Például a szerződés megtámadásának joga megszűnik, ha a megtámadásra jogosult a megtámadási ok ismeretében, a megtámadási határidő megnyílása után a szerződési akaratát megerősíti vagy a megtámadás jogáról lemond [Ptk. 6:89. § (5) bekezdés];

– az érvényesített jog érvényesíthetőségét gátló anyagi jogi rendelkezésre történő hivatkozás, így például elévülési kifogás. Ezen kifogás ugyanis nem szünteti meg az anyagi jogot, csak egy, az anyagi jogban gyökeredző, az alanyi jog érvényesíthetőségét gátló, azt akadályozó kifogásnak minősül.

b) A Pp. 7. § (1) bekezdés 2. pontja meghatározza a nem természetes személyekre vonatkozó azonosító adatokat. Így minden esetben fel kell tüntetni a nem természetes személy székhelyét, ha a székhelytől eltér, a kézbesítési címét, a nyilvántartó hatóságot és nyilvántartási számot, adószámot és a perben eljáró törvényes vagy szervezeti képviselőt. Utóbbi jelentősége azért is kiemelt, mert a Pp. 136. § (2) bekezdése alapján, ha a nem természetes személynek nincs a per vitelére meghatalmazottja, úgy a bírósági iratokat a törvényes képviselő részére kell kézbesíteni. A Pp. 136. § (3) bekezdése szerint pedig a bírósági iratokat – ha a nem természetes személynek nincs a per vitelére meghatalmazottja – a székhelyére, míg székhely hiányában a fél törvényes képviselőjének kell kézbesíteni. Ugyanakkor ha a nem természetes személy fél székhelyére a kézbesítés sikertelen (azaz rendelkezik székhellyel, csak a kézbesítés sikertelen), úgy a kézbesítést a törvényes képviselő részére is meg kell kísérelni.

c) A Pp. 7. § (1) bekezdés 3. pontja a természetes személyek kapcsán határozza meg az azonosító adatokat, így kötelező közölni a lakóhelyet (ennek hiányában a tartózkodási helyet), a kézbesítési címet (de csak akkor, ha az akár a lakóhelytől, akár a tartózkodási helytől eltér), a születési helyet, időt, anyja nevét, valamint perbeli cselekvőképesség hiányában a törvényes képviselő nevét és kézbesítési címét.

d) A Pp. 7. § (1) bekezdés 4. pontja meghatározza az ellenkérelem-változtatás fogalmát. Az ellenkérelem-változtatás lényege

– a jogállítás-változtatás (azaz a jogállításához képest eltérő vagy további anyagi jogi kifogásra történő hivatkozás), vagy

– a jogállítást, kérelmet részben vagy egészben elismerő, illetve azokat nem vitató nyilatkozat visszavonása, ideértve azt is, ha a nem vitatottnak, illetve nem ellenzettnek tekintendő jogállítást vagy kérelmet utóbb vitatja a fél.

Értelemszerűen az ellenkérelem-változtatás fogalma nemcsak a keresettel szembeni ellenkérelemre, hanem a viszontkeresettel és a beszámítással szemben előterjesztendő ellenkérelemre is vonatkozik.

e) A Pp. 7. § (1) bekezdés 5. pontja a Ptk. 8:1. § (3) bekezdése szerinti fogyasztó fogalmat használja, azaz fogyasztó a szakmája, önálló foglalkozása vagy üzleti tevékenysége körén kívül eljáró természetes személy. A fogyasztó fogalma alapvetően az illetékességi szabályok kapcsán bír relevanciával [vö. Pp. 26. § (1) bekezdéssel; Pp. 27. § (5) bekezdéssel; Pp. 28. § (1) bekezdés d) ponttal].

f) A Pp. 7. § (1) bekezdés 6. pontja a gazdálkodó szervezet fogalmával kapcsolatban az összetett személyi kör miatt az absztrakt fogalomalkotásra nem tesz kísérletet, ugyanakkor fenntartja a Ptk. megalkotásával összefüggésben aktualizált, gyakorlati szempontból jól alkalmazható, tételes felsorolást adó fogalmat, amelyre számtalan ágazati norma utal. A személyi kör ugyanakkor kiegészül a külföldi székhelyű vállalat magyarországi fióktelepével, valamint a jogszabály alapján a költségvetési szervek gazdálkodására vonatkozó szabályokat alkalmazó egyéb jogi személlyel. Ez utóbbi kiegészítés az Áht. rendelkezéseinek való megfelelést szolgálja (Pp. 7. §-ához fűzött részletes indokolás).

g) A Pp. 7. § (1) bekezdés 7. pontja a Ptk. 8:1. § 2. pontjában szereplő hozzátartozó fogalomra utal, ezzel is összhangot teremtve az anyagi jogi és eljárásjogi szabályok között.

h) A jogalap meghatározása a jogi képviselővel eljáró felperes (viszontkereseti alperes és beszámítást előterjesztő alperes) esetén bír relevanciával, ugyanis a jogállítást a jogalap útján kell megtenni [vö. Pp. 170. § (2) bekezdés b) pontjával].

Azaz a jogalap nem egyenlő a jogállítással, de a jogállítás azonosításához elengedhetetlen a jogalap. Jogalapnak az anyagi jog azon rendelkezése tekintendő, amely közvetlenül meghatározza azokat a törvényi tényállási elemeket, amelyek fennállása az érvényesített anyagi jogi jogosultságot, illetve joghatást keletkezteti, és az igény támasztására feljogosít (Pp. 7. §-ához fűzött részletes indokolás).

Lényeges, hogy a jogalapnak nem szükségszerű eleme a jogszabályhelyre történő hivatkozás, a „jogszabályi rendelkezés” fordulat alapján a jogállítás történhet a jog alapjául szolgáló konkrét jogszabályhely megjelölésével [például Ptk. 6:154. § (1) bekezdés; Ptk. 6:535. § (1) bekezdés] vagy annak a jogszabályi rendelkezési tartalomnak az egyértelműen azonosítható módon való visszaadásával, ami az érvényesített jogot adja (például a kötelezett késedelme folytán beállott érdekmúlás miatti szerződéstől való elállási jog; veszélyes üzemi felelősségből eredő kár megtérítése iránti jog) (Pp. 170. §-ához fűzött részletes indokolás).

i) A Pp. 7. § (1) bekezdés 9. pontja taxatív módon felsorolja a jogi személyek alapításával és törvényes működésével kapcsolatos pereket, azzal, hogy ezen perek minden esetben a törvényszék hatáskörébe tartoznak [vö. Pp. 20. § (3) bekezdés ad) alpontjával].

j) A keresetkiterjesztést minden esetben a keresetváltoztatással kell összehasonlítani. Míg a keresetváltoztatás tárgyi alapon változtatja, érinti a per kereteit, addig a keresetkiterjesztés személyi alapon alakítja a per kereteit. Így a keresetkiterjesztés fogalma a Pp. 7. § (1) bekezdés 10. pontja szerint azokra az esetekre fog kiterjedni, amikor a kereset a – jogutódlás esetét kivéve – további felperes perbelépése, vagy további alperes perbe vonása miatt egészül ki (Pp. 7. §-ához fűzött részletes indokolás). A keresetkiterjesztés engedélyezését, az arra vonatkozó kérelmet és annak részletszabályait a Pp. 54. §-a rendezi.

k) A Pp. egyértelműen meghatározza [Pp. 7. § (1) bekezdés 11. pont] a keresettel érvényesített jog mint felperesi jogállítás fogalmát. Ennek lényege, immanens eleme az alanyi jog, amelynek érvényesítésére a felperest (míg viszontkereset, illetve beszámítás esetén az alperest) az anyagi jog feljogosítja. A keresettel érvényesített jog a kereset tárgya, vagyis azt az anyagi jog rendelkezései által biztosított alanyi jogosultságot jelenti, hogy valamely személynek valamilyen igény támasztására joga van (Pp. 7. §-ához fűzött részletes indokolás).

l) A Pp. 7. § (1) bekezdés 12. pontja – az ellenkérelem-változtatáshoz hasonlóan – definiálja a keresetváltoztatás fogalmát. Annak lényege a kérelem, illetve a jogállítás-változtatásban ragadható meg. Azaz kizárólag a kérelem vagy a jogállítás megváltoztatása minősül keresetváltoztatásnak, a tényállítások, illetve a jogi érvelés megváltoztatása perfelvételi nyilatkozatnak minősül [Pp. 183. § (1) bekezdés], de nem eredményez keresetváltoztatást.

m) A médiaszolgáltató, valamint a médiatartalom-szolgáltató fogalmát a Pp. az Smtv. szerint határozza meg. Így médiaszolgáltató az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely szerkesztői felelősséggel rendelkezik a médiaszolgáltatás tartalmának megválasztásáért, és meghatározza annak összeállítását. A szerkesztői felelősség a médiatartalom kiválasztása és összeállítása során megvalósuló tényleges ellenőrzésért való felelősséget jelenti, és nem eredményez szükségszerűen jogi felelősséget a médiaszolgáltatás tekintetében (Smtv. 1. § 2. pont).

Médiatartalom-szolgáltató a médiaszolgáltató, illetve bármely médiatartalom szolgáltatója (Smtv. 1. § 8. pont).

n) A Pp. 7. § (1) bekezdés 15. pontja a természetes személy mellett bevezeti a nem természetes személy fogalmát, amely a jogi személyt, valamint az olyan jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetet jelenti, amely jogszabályi rendelkezés alapján perbeli jogképességgel rendelkezik.

o) A Pp. 7. § (1) bekezdés 16. pontja taxatív módon felsorolja és meghatározza a perfelvételi iratok körét. Ennek megfelelően perfelvételi irat: az írásbeli ellenkérelem (Pp. 199. §), a válaszirat [Pp. 201. § (1)–(4) bekezdés], a viszontválasz [Pp. 201. § (1)–(5) bekezdés], az előkészítő irat (Pp. 202. §), a viszontkereset-levél (Pp. 204–206. §), a beszámítást tartalmazó irat (Pp. 209–210. §).

p) A Pp. meghatározza a személyi állapot eljárásjogi szabályozás szempontból irányadónak tekintendő fogalmát, amely a Pp.-ben szabályozott perek tekintetében húzza meg annak határait, hogy a Pp. mit tekint személyi állapot (státusz) körébe tartozó jogviszonyok alatt. Erre azért van szükség, mert a személyi állapotnak nincs általánosan elfogadott, pontosan definiált fogalma. Az 1950–1970-es évek perjogi irodalma több helyen meghatározta a személyi állapot fogalmát. Beck Salamon meghatározását alapul véve személyi állapot (státusz) alatt azoknak a jogilag jelentős körülményeknek az összességét értjük, amelyek az embernek a személyi minőségét és személyi jellegű kapcsolatait határozzák meg, szemben vagyonjogi helyzetével. Bacsó Ferenc és Szilbereky Jenő munkásságára építve Kengyel Miklós az alábbiak szerint határozta meg a személyi állapot fogalmát: az ember személyi minőségét és családi kapcsolatait meghatározó jogilag releváns tényezők összességét személyi állapotnak vagy státusznak nevezzük.

pa) A személyi állapot elkülönül az ember vagyonjogi helyzetétől, és az ember személyére, személyi minőségére, családi kapcsolataira vonatkozó elemeket, ezek összességét jelöli. Nemzetközi normák, így a Brüsszel IIb. rendelet a Pp.-ben foglaltaknál tágabban húzza meg a hatálya alá tartozó személyi állapottal kapcsolatos jogviszonyok körét (például szülői felelősség, amelynek csak egyik eleme a szülői felügyelet).

A nemzetközi gyakorlatra általában is jellemző a személyi állapottal kapcsolatos jogviszonyok körének kifejezetten kiterjesztő és nem szűkítő értelmezése, ezért mind a jogirodalmi, mind a nemzetközi joggyakorlat eredményeire tekintettel a Pp. 7. § (1) bekezdés 17. pontja a személyi állapot kiterjesztő értelmezését fogadja el, amelybe beletartoznak azok a jogviszonyok, amelyek az ember személyi minőségét és családi kapcsolatait határozzák meg (Pp. 7. §-ához fűzött részletes indokolás).

pb) A szabály jelentősége, hogy az nem csupán a Pp. XXXI. Fejezete körében ad támpontot a személyi állapotot érintő perek azonosítása körében, hanem bármely, a Pp. XXXI. Fejezetében nem szabályozott személyi állapotot érintő per (például névviselés eltiltására irányuló per) kapcsán érvényesül a Pp. 20. § (3) bekezdés c) pontjának azon fordulata, hogy ezen perek járásbíróság hatáskörébe tartoznak.

pc) Fontos továbbá, hogy a személyi állapot meghatározása és a Bpnp. 1. § (1) bekezdésében rögzített funkcionális hatály miatt érvényesülő Pp. 20. § (3) bekezdése alapján dönthető el, hogy a Bpnp.-ben szabályozott személyi állapotot érintő nemperes eljárások minden esetben járásbíróság hatáskörébe tartoznak.

q) A Pp. 7. § (1) bekezdés 18. pontja rögzíti a vagyonjogi per fogalmát. Így vagyonjogi per az a per, amelyben az érvényesített igény a fél vagyoni jogain alapul, vagy értéke pénzösszegben kifejezhető. A polgári jog ugyanis a felek személyi állapotát, személyiségi jogait és vagyoni viszonyait szabályozza (vö. Ptk. 1:1. §-ával). A vagyoni jogviszonyok tárgyában indított perek a vagyonjogi perek, amelyek hatására a felek vagyonában változás következhet be. A tisztán pénzkövetelés iránt indított perek mellett idetartoznak azok a nem meghatározható pertárgyértékű kötelmi, dologi és öröklési jogi perek is, amelyek a felek vagyoni jogosultságait érintik (Pp. 7. §-ához fűzött részletes indokolás). Így például a birtokvédelmi perek – lévén a birtok a fél vagyoni jogát jelenti – vagyonjogi pernek minősülnek, és figyelemmel arra, hogy értékük nem meghatározható, járásbíróság hatáskörbe tartoznak [Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont].

r) A Pp. 7. § (1) bekezdése – a fogyasztóhoz hasonlóan – a vállalkozás fogalmát is definiálja, utalva a Ptk. rendelkezéseire. Így vállalkozás a szakmája, önálló foglalkozása vagy üzleti tevékenysége körében eljáró személy (Ptk. 8:1. § 4. pont).

s) A Pp. 7. § (2) bekezdésének megalkotása azért is volt indokolt, mert a Ptk. kifejezetten különválasztja a törvényes és szervezeti képviselő fogalmát, erre tekintettel a perrendtartásban is kifejezetten rendelkezni szükséges a szervezeti képviselő képviseleti jogosultságáról. Perjogi szempontból ugyanakkor a két képviselői minőség között érdemben nem indokolt különbséget tenni, így annak érdekében, hogy ez a polgári per terminológiájában ne okozzon felesleges megkettőződést, a Pp. az értelmező rendelkezések között a rövid megjelölés technikájának alkalmazásával úgy rendelkezik, hogy a törvényes képviselőre vonatkozó rendelkezéseket a szervezeti képviselőre is alkalmazni kell, azaz e törvény alkalmazásában törvényes képviselőnek minősül a szervezeti képviselő is (Pp. 4. §-ához fűzött részletes indokolás).

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat az egyes értelmezett rendelkezésekhez kapcsolódó Pp.-beli szabályok kapcsán kerül bemutatásra.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi CXVIII. törvény a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról 1. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 6:154. §, Ptk. 6:535. §, 8:1. §

2011. évi CXCV. törvény az államháztartásról

2010. évi CIV. törvény a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól 1. §

III. FEJEZET

BÍRÓSÁGOK, KIZÁRÁS

3. Eljáró bíróságok

8. § [Az eljáró bíróság]

(1) Elsőfokon ítélkezik:

a) a járásbíróság és

b) a törvényszék.

(2) Másodfokon ítélkezik:

a) a járásbírósághoz tartozó ügyekben a törvényszék,

b) a törvényszékhez tartozó ügyekben az ítélőtábla és

c) az ítélőtáblához tartozó ügyekben a Kúria.

(3) Felülvizsgálati ügyekben a Kúria jár el.

(4) Ahol e törvény járásbíróságról rendelkezik, ott ezen kerületi bíróságot is érteni kell.

Áttekintés

a) Az Alaptörvény 25. cikk (1) és (4) bekezdéseiben foglaltak szerint a bíróságok többszintű bírósági szervezetrendszerben működve igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el.

A bíróságok szervezetének és igazgatásának részletes szabályait a Bszi. tartalmazza, amely négyszintű bírósági szervezet alapulvételével határozza meg az első fokon, a másodfokon és a felülvizsgálati ügyekben eljáró bíróságokat. A bírósági rendszerben az igazságszolgáltatást a Kúria, az ítélőtáblák, a törvényszékek, valamint a járásbíróságok (kerületi bíróságok) gyakorolják. A bíróságok elnevezéséről, székhelyéről és illetékességi területének meghatározásáról külön törvény, a Bi. rendelkezik.

b) A járásbíróságok kizárólag első fokon ítélkeznek. A járásbíróságokkal azonos szinten működnek Budapesten a kerületi bíróságok. 2020. április 1. napjától a Bszi. 18. § (5) bekezdésének módosítása lehetővé tette az ún. törvénykezési hely működését is. Eszerint törvényben meghatározott járásbíróság szervezeti egységeként a járásbíróság székhelyén kívüli, de a járásbíróság illetékességi területéhez tartozó járási székhelyen törvénykezési hely működik.

A törvénykezési helyen legalább heti egy napon polgári és gazdasági ügyekben tárgyalás, illetve személyes meghallgatás megtartására kerülhet sor. A Bi. 5. melléklete jelenleg egyetlen törvénykezési helyként a Veszprémi Járásbíróság illetékességi területén Balatonfüredet jelöli meg.

c) A törvényszékek a törvényben meghatározott ügyekben első fokon járnak el, másodfokon pedig elbírálják a járásbíróságok határozatai ellen bejelentett fellebbezéseket.

2020. április 1. napjától az addig különbíróságként működő közigazgatási és munkaügyi bíróságok megszűntek, feladataikat a törvényszékek vették át. Így a munkaügyi perekben első fokon a törvényszékek mint munkaügyi bíróságok járnak el a Pp. 20. § (2) bekezdése alapján a Pp. XXXIX. Fejezetében meghatározott különleges szabályok szerint.

A közigazgatási jogvitákban pedig a törvényszék hatáskörébe tartozó ügyekben első fokon a közigazgatási kollégiummal rendelkező törvényszékek törvényben meghatározott illetékességi területtel járnak el a Kp. által meghatározott eljárási rendben.

A Bszi. 21. § (4) bekezdése alapján a Fővárosi Törvényszéken, a Budapest Környéki Törvényszéken, a Debreceni Törvényszéken, a Győri Törvényszéken, a Miskolci Törvényszéken, a Pécsi Törvényszéken, a Szegedi Törvényszéken és a Veszprémi Törvényszéken működik közigazgatási kollégium.

d) Az ítélőtáblák elbírálják törvényben meghatározott ügyekben a járásbíróság és a törvényszék határozata ellen előterjesztett jogorvoslatot, továbbá eljárnak a hatáskörükbe utalt egyéb ügyekben. Közigazgatási kollégium kizárólag a Fővárosi Ítélőtáblán működik, amely így az ország területén működő összes törvényszéki közigazgatási kollégium másodfokú bíróságaként jár el.

e) A Kúria a legfőbb bírói szervként nemcsak elbírálja a törvényszék, az ítélőtábla határozata ellen előterjesztett jogorvoslatot, és eljár a felülvizsgálati kérelmek tárgyában, hanem ellátja az egyéb, a Bszi.-ben meghatározott feladatait is. Ennek körében kiemelést érdemel a jogegységesítés feladata, amely alapján elbírálja a jogegységi panaszokat, és a bíróságokra kötelező jogegységi határozatot hoz.

f) A Bszi. 16–24. §-ai értelmében a bíróságok közül a törvényszék, az ítélőtábla és a Kúria rendelkezik jogi személyiséggel, a járásbíróság azonban nem.

g) A fenti szabályokhoz igazodóan határozza meg a Pp. 8. §-a, hogy a polgári perrendtartás hatálya alatt indult ügyekben mely bíróságok járnak el.

Első fokon a járásbíróság és a törvényszék ítélkezik a Pp. 20. §-ában meghatározott hatásköri szabályok alapján. Ezek értelmében általános hatáskörrel a törvényszék rendelkezik, és külön nevesíti a törvény a járásbíróságok hatáskörébe tartozó pereket. A részletes hatásköri szabályokat a Pp. 20. §-ához írt magyarázat tartalmazza. Kerületi bíróságok csak Budapesten működnek, ezért a Pp. 8. § (4) bekezdése külön is rögzíti, hogy a törvényben járásbíróságok alatt kerületi bíróságokat is érteni kell.

h) A két elsőfokú szinthez igazodnak a másodfokon ítélkező bíróságok. Így a járásbíróság hatáskörébe tartozó ügyekben a törvényszék, a törvényszékhez tartozó ügyekben az ítélőtábla jár el másodfokon. A másodfokú eljárás során is hozhatók azonban olyan végzések, amelyek ellen az elsőfokú eljárás szabályai szerint fellebbezésnek van helye. A törvényszék mint másodfokú bíróság ügyeiben ilyenkor értelemszerűen az ítélőtábla jár el, míg az ítélőtábla ügyeiben a törvény a Kúriát jelöli meg másodfokon ítélkező bíróságként.

i) A felülvizsgálati ügyekben kizárólagosan a Kúria jár el. A Kúria hatáskörébe a másodfokú és a felülvizsgálati ügyeken kívül a Pp. még egyéb ügyeket is rendel. Idetartozik a Pp. 31. §-ában meghatározottak szerint az eljáró bíróság kijelölése a jogerős határozatok alapján felmerülő hatásköri vagy illetékességi összeütközés esetén, illetve ha az illetékes bíróság nem állapítható meg, vagy kizárás miatt nem járhat el.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A 2019. évi CXXVII. törvény rendelkezett egyebek mellett a Bszi. és a Pp. módosításáról, amelynek keretében az önálló közigazgatási és munkaügyi bíróságot 2020. március 31. napjával megszüntette.

b) A 2019. évi CXXVII. törvény Általános indokolása rögzíti, hogy a munkaügyi bíráskodás megváltozott szervezeti kereteire tekintettel szükséges a Pp. módosítása, elvégezve a munkaügyi bíráskodást érintő eljárásjogi vonatkozású változtatásokat.

E jogszabálymódosítások folytán 2020. április 1. napjától a törvényszék elsőfokú polgári és munkaügyi bíróságként is eljár, míg az ítélőtábla a másodfokon eljáró bíróság a polgári és munkaügyi perekben is. A gyakorlatban azonban jogértelmezési problémák merülnek fel az eljárási szabályok azon hiányai miatt, amelyek nem rendezik a törvényszéken belül felmerülő hatásköri viták esetére követendő eljárást.

Mivel a törvényszék jár el elsőfokú polgári és munkaügyi bíróságként is, ugyanazon bíróság esetén nem merülhet fel a hatáskör hiányának megállapítása, az áttétel vagy az eljáró bíróság kijelölése.

Egy hiányos keresetlevél vagy a tényállítás és jogállítás között felmerülő ellentmondás esetén igen nehezen megállapítható, hogy a törvényszékhez benyújtott keresetlevelet a polgári vagy a munkaügyi perek szabályai szerint kell-e elbírálni, illetve már az ügy lajstromozásakor nehézséget okozhat annak eldöntése, hogy polgári vagy munkaügyi perként lajstromozza-e a kezelőiroda, illetve a szignálónak is döntenie kell, hogy melyik kollégium melyik tanácsa járjon el.

Ennek azért van már a per kezdetén jelentősége, mivel a munkaügyi perekre olyan lényegesen eltérő eljárási szabályokat ír elő a Pp. (jogi képviselet eltérő szabályai, később ülnökök közreműködése stb.), amelyek megszegése az ítélet hatályon kívül helyezésére okot adó eljárási szabálysértés is lehet.

c) Nemcsak az elsőfokú, hanem a másodfokú eljárásban is felmerül a kérdés, hogy milyen döntés hozható, ha a másodfokú bíróság észleli, hogy nem a megfelelő bíróság járt el első fokon. Az eljárás megszüntetése és az áttétel nem merülhet fel másodfokon sem, ugyanakkor a másodfokú bíróság az eljárt tanácsot sem utasíthatja új eljárásra.

A másodfokú bíróság nyilvánvalóan csak azt írhatja elő, hogy a pert a munkaügyi perekre vonatkozó eljárási szabályok szerint kell lefolytatni, és majd a törvényszéken kell a hatályon kívül helyezett ügyet egy másik tanácsnak tárgyalnia.

Indokolt lenne tehát egy olyan szabályt elhelyezni a törvényben, amely már az eljárás kezdeti szakaszában vita vagy kétség esetén egy külön fellebbezéssel támadható végzéssel megnyugtatóan és véglegesen rendezné, hogy a pert a munkaügyi perek szabályai szerint kell-e tárgyalni. Ennek megtörténtéig a polgári és a munkaügyi ügyszakban ítélkező elsőfokú bírák értelmezésére van bízva az elsőfokú eljárás mikénti lefolytatása, a másodfokú bíróság csak az ügy érdemi felülbírálatakor tud a kérdésben állást foglalni.

d) Meg kell említeni, hogy 2020. április 1. napjától az önálló közigazgatási és munkaügyi bíróságok megszűnésével nemcsak a munkaügyi perek, hanem az elsőfokú közigazgatási perek is a törvényszékek hatáskörébe kerültek. A polgári perek és a közigazgatási perek között azonban a b) pontban vázolt jogalkalmazási probléma nem merül fel, mert a Pp. 174. § (1) bekezdésében a kérdés rendezést nyert. Ennek értelmében áttételnek nemcsak akkor van helye, ha a keresetlevél alapján megállapítható, hogy a per elbírálása valamely más bíróság hatáskörébe vagy illetékességébe tartozik, hanem akkor is, ha a jogvita elbírálása közigazgatási perben vagy egyéb közigazgatási bírósági eljárásban eljáró bíróság hatáskörébe tartozik.

Mivel az áttételt elrendelő végzés ellen külön fellebbezésnek van helye, a hatáskör kérdésében másodfokú bíróság tud jogerősen dönteni, illetve negatív hatásköri összeütközés esetében az eljáró bíróság kijelölésének van helye.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye 25. cikk

2019. évi CXXVII. törvény az egyes törvényeknek az egyfokú járási hivatali eljárások megteremtésével összefüggő módosításáról

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 16–24. §

2010. évi CLXXXIV. törvény a bíróságok elnevezéséről, székhelyéről és illetékességi területének meghatározásáról 5. melléklet

4. A bíróságok összetétele

9. § [A bíróság összetétele]

(1) Az elsőfokon eljáró bíróság – törvény eltérő rendelkezése hiányában – egy hivatásos bíróból áll (a továbbiakban: egyesbíró).

(2) Törvényben meghatározott esetben az elsőfokon eljáró bíróság egy hivatásos bíróból mint elnökből és két ülnökből álló háromtagú tanácsban jár el.

(3) Ülnökök közreműködésével jár el a bíróság, ha az egy keresetben vagy az egyesített perekben érvényesített valamelyik igény, a viszontkereset vagy a beszámítás elbírálása tekintetében törvény szerint ülnökök közreműködése szükséges.

(4) A másodfokon eljáró bírósági tanács három hivatásos bíróból áll.

(5) A Kúria a felülvizsgálati eljárás során öt hivatásos bíróból álló tanácsban jár el.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Az Alaptörvény 27. cikk (1) bekezdése a társasbíráskodás elsődlegességét mondja ki, amikor a tanácsban való eljárást tekinti főszabálynak. Emellett azonban lehetőséget biztosít arra, hogy törvény egyesbíró eljárását írja elő bármely ügyben. A Pp. 9. § (1) bekezdése ezen felhatalmazással élve kimondja, hogy a polgári perekben az első fokon eljáró bíróság egy hivatásos bíróból (egyesbíró) áll. Ez alól a szabály alól azonban a Pp. is kivételt enged, és lehetővé teszi a társasbíráskodás megjelenését az elsőfokú eljárásban is erre vonatkozó törvényi rendelkezés esetén.

Maga a Pp. is lehetőséget biztosít arra, hogy három hivatásos bíróból álló tanácsban járjon el a bíróság a törvényszék hatáskörébe tartozó kollektív igényérvényesítéssel kapcsolatos perek esetében. Mind a közérdekből indított perek, mind a társult perek esetében lehetővé teszi a törvény a Pp. 573. § (1) bekezdésében és a Pp. 582. § (2) bekezdésében, hogy az ügy különös bonyolultsága folytán az egyesbíró a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig kivételesen elrendelje, hogy az ügyben három hivatásos bíróból álló tanács járjon el. Erről részletesebben az ezen szakaszokhoz fűzött magyarázat szól.

b) Nemcsak a Pp., hanem más törvények is előírják három hivatásos bíró tanácsban való eljárását egyes peres és peren kívüli eljárásokban.

A kizárólagos hatáskörrel és illetékességgel rendelkező Fővárosi Törvényszék egyes iparjogvédelmi perekben három hivatásos bíróból álló tanácsban jár el. A Védjegy tv. 95. § (1) bekezdése alapján a védjegybitorlás miatt indított perekben a védjegynek a képviselő, illetve az ügynök általi használatától való eltiltás iránt, illetve a védjegyoltalmi igény vagy a védjegyoltalom átruházása iránt indított perekben, valamint az európai uniós védjegyrendelet alapján az európai uniós védjegy használatától való eltiltás iránt indított perekben háromtagú tanácsban jár el a bíróság első fokon is.

A Szabadalmi tv. 104. § (1) bekezdése alapján a szabadalmi kényszerengedély megadására, módosítására és visszavonására irányuló perekben, az előhasználati és a továbbhasználati jog, továbbá bizonyos európai szabadalmi bejelentéssel kapcsolatos perekben és a találmány- vagy szabadalombitorlás miatt indított perekben, valamint a Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatala döntésének megváltoztatására irányuló bírósági nemperes eljárásban szintén három hivatásos bíróból álló tanácsban jár el a Fővárosi Törvényszék, azonban a Szabadalmi tv. 87. §-a alapján közülük két tagnak felsőfokú műszaki vagy ezzel egyenértékű szakképesítéssel kell rendelkeznie. A tanács ezen sajátos összetétele a bíróság szakismeretét hivatott biztosítani.

Ennek érdekében a Bjt. 5. § (3) bekezdésében rögzítettek szerint a köztársasági elnök az OBH elnökének javaslatára felmentést adhat bírói kinevezés bizonyos feltételei (jogi egyetemi végzettség, jogi szakvizsga, legalább egyéves joggyakorlati idő) alól a szabadalmi ügyekben eljáró bíró esetében, feltéve, hogy a kinevezendő személy egyetemi végzettséggel rendelkezik.

A szabadalmi ügyek eljárási szabályait kell alkalmazni továbbá az Fmtv., a Hmtv. és a 1991. évi XXXIX. törvény hatálya alá tartozó egyes eljárásokban is.

Hasonló szabályokat tartalmaz az Ábtv. 54. §-a, amely kimondja, hogy a beruházáshoz kapcsolódó tervezői, műszaki ellenőri, kivitelezői vállalkozási szerződések teljesítésével összefüggő, nettó 200 millió forintot meghaladó pertárgyértékű polgári jogvita elbírálására a Fővárosi Törvényszék kizárólagosan illetékes. Ebben az eljárásban a bíróság három hivatásos bíróból álló tanácsban jár el, akik közül az egyik tag műszaki vagy azzal egyenértékű felsőfokú végzettséggel rendelkezik.

A bírósági nemperes eljárások közül kiemelendő, hogy három hivatásos bíróból álló tanácsban jár el a bíróság egyes választási eljáráshoz, nemzetiségi jogokhoz kapcsolódó, illetve az egyenlő bánásmóddal kapcsolatos nemperes eljárásokban is.

c) Az Alaptörvény 27. cikk (2) bekezdése a néprészvétel elvét szentesíti, amellyel összhangban a Pp. 9. § (2) és (3) bekezdései is szabályozzák az ülnökök részvételét a bírói tanácsban.

Ebben az esetben az első fokon eljáró bíróságnak egy hivatásos bíróból és két ülnökből kell állnia, ahol a tanács elnöke csak a hivatásos bíró lehet. Az ülnökök szerepe legfőképp az érdemi döntés meghozatalát megelőző mérlegelés körében jelentkezik azon speciális jogviták esetében, ahol a jogi szempontokon túl esetlegesen egyéb szempontokat is figyelembe kell venni a bíróságnak a döntése meghozatalakor.

A hatályos Pp. kizárólag a munkaügyi perekben írja elő az elsőfokú bíróságban ülnökök közreműködését (Pp. 510. §), ebben az esetben az ülnököket elsősorban a munkavállalók és a munkaadók érdekképviseleti szervei jelölik. Ülnökök közreműködésével kell eljárnia a bíróságnak az egész perben akkor, ha különböző igények érvényesítésekor bármely igény érvényesítésére ülnökök közreműködését írja elő a törvény. Így ha az egy keresetben vagy az egyesített perekben érvényesített valamelyik igény, a viszontkereset vagy a beszámítás elbírálása tekintetében ülnökök közreműködése szükséges, akkor a bíróságnak háromtagú bírói tanácsot kell alakítania. Ennek megszegése olyan súlyú eljárási szabálysértés, amely az ilyen eljárásban meghozott ítélet hatályon kívül helyezésével jár.

d) Az ülnökök jogállásával, javadalmazásával és választásával kapcsolatos szabályokat a Bjt. 212–221. §-ai rendezik. Az ülnök büntetlen előéletű, cselekvőképes magyar állampolgár lehet, aki megbízatását választással nyeri el. Az alsó korhatár a 30. életév, a felső korhatár a 70. életév betöltése. A járásbíróság ülnökeit a bíróság székhelye szerint illetékes helyi önkormányzat, illetve települési nemzetiségi önkormányzat képviselő-testülete, a törvényszék ülnökeit a vármegyei (fővárosi), illetve megyei jogú városi képviselő-testület és a területi nemzetiségi önkormányzatok képviselő-testületei választják meg. Az ülnök megbízatása négy évre szól, tevékenységéért javadalmazás illeti meg.

e) A Pp. 9. § (4) bekezdése szabályozza, hogy a másodfokon eljáró bírósági tanács három hivatásos bíróból áll. Mindez vonatkozik a törvényszéki és az ítélőtáblai másodfokú eljárásra, és külön kiemelendően a Kúria másodfokú eljárására is.

A Kúria a felülvizsgálati eljárás során ugyanis más összetételben (öttagú bírói tanácsban) jár el, az ítélőtábla által hozott végzések elleni fellebbezés elbírálása esetén azonban három hivatásos bíróból álló tanácsban kell eljárnia.

f) 2024. július 9. napján lépett hatályba az a rendelkezés, hogy a Kúria a felülvizsgálati eljárás során öt hivatásos bíróból álló tanácsban jár el. A korábbi szabályozás szerint főszabályként felülvizsgálati eljárásban is háromtagú tanácsban járt el a Kúria, azonban az ügy különös bonyolultsága vagy kiemelt társadalmi jelentősége esetén lehetőség volt öttagú tanács elé utalni az ügyet. Az utóbbi időben az öttagú tanács eljárása már általánosnak volt tekinthető. A módosítás indoka ezenkívül még az volt, hogy a közigazgatási perekben a Kúria már korábban is öt hivatásos bíróból álló tanácsban járt el, ez a modell a gyakorlatban bevált, így a polgári perekben is ekként kívánta szabályozni a tanácsok tagjainak számát a jogalkotó.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A bíróság megalakítására, összetételére vonatkozó szabályok betartása alapvető fontosságú. A Pp. 380. § a) pontjában foglaltak szerint a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság határozatát hatályon kívül helyezi, és az elsőfokú bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasítja, ha az elsőfokú bíróság nem volt szabályszerűen megalakítva.

A bírói gyakorlat ebben a körben vizsgálja a bíróság összetételére vonatkozó általános rendelkezéseket, és ezenkívül az egyes különleges eljárásokra (így munkaügyi, közigazgatási perekre, iparjogvédelemmel kapcsolatos jogvitákra) adott speciális szabályokat, mert ezeken keresztül értelmezhető az, hogy adott ügyben megtörtént-e a bíróság szabályszerű megalakítása, vagy sérültek-e az erre vonatkozó szabályok. Idetartozik az egyesbírói vagy tanácsban történő ítélkezés előírása, utóbbit érintően a hivatásos bírók, illetve mellettük ülnökök, de akár meghatározott szakképesítéssel bíró tagok kötelező közreműködésének szabálya is (Kúria Gfv.30.060/2021/9.).

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódóan releváns gyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye 27. cikk

2023. évi LXIX. törvény az állami építési beruházások rendjéről 54. §

2011. évi CLXII. törvény a bírák jogállásáról és javadalmazásáról 5. §, 212–221.§

2001. évi XLVIII. törvény a formatervezési minták oltalmáról

1997. évi XI. törvény a védjegyek és földrajzi árujelzők oltalmáról 95.§

1995. évi XXXIII. törvény a találmányok szabadalmi oltalmáról 87. §, 104. §

1991. évi XXXIX. törvény a mikroelektronikai félvezetőtermékek topográfiájának oltalmáról

1991. évi XXXVIII. törvény a használati minták oltalmáról

10. § [A bíróság tagjainak jogai és kötelezettségei]

(1) Az egyesbíró megteheti mindazokat az intézkedéseket, és meghozhatja mindazokat a határozatokat, amelyeket törvény a bíróság vagy az elnök hatáskörébe utal.

(2) A bíróság tanácsának hatáskörébe utalt ügyekben az elnök tárgyaláson kívül megtehet minden intézkedést, és az ítélet kivételével meghozhat minden olyan határozatot, amelyet törvény a bíróság hatáskörébe utal. Tárgyaláson az elnök azokat az intézkedéseket teheti meg, és olyan határozatokat hozhat, amelyeket törvény kifejezetten az elnök hatáskörébe utal.

(3) Az eljárásban a hivatásos bírákat és az ülnököket ugyanazok a jogok illetik meg és ugyanazok a kötelezettségek terhelik. Törvénynek bíróra vonatkozó rendelkezései a hivatásos bíróra és az ülnökre egyaránt vonatkoznak.

Áttekintés

a) A Pp. által használt bíróság szó alatt mind az egyesbírót, mind a bírói tanácsot érteni kell. Az egyesbíró értelemszerűen minden bírósági jogkört maga gyakorol, míg tanács esetében a tanács elnöke és a tanács egésze között megosztott a hatáskör.

A Pp. 10. § (1) bekezdése kimondja, hogy az egyesbíró megtehet minden olyan intézkedést és meghozhat minden olyan határozatot, amelyet a törvény a bíróság vagy a tanács elnökének hatáskörébe utal. Egyesbíróként csak hivatásos bíró járhat el.

b) A Pp. 10. § (2) bekezdése a bíróság tanácsának hatáskörébe utalt ügyekben rögzíti a tanács elnöke által önállóan megtehető intézkedéseket. A tanács elnökeként csak hivatásos bíró járhat el.

Az elnök tárgyaláson kívül megtehet minden olyan intézkedést, és az ítélet kivételével meghozhat minden olyan határozatot, amelyet törvény a bíróság határkörébe utal. Tárgyaláson az elnök csak azokat az intézkedéseket teheti meg, és olyan határozatokat hozhat, amelyet törvény kifejezetten az elnök hatáskörébe utal.

A törvény tehát különbséget tesz a tárgyaláson és tárgyaláson kívül megtehető intézkedések között akként, hogy tárgyaláson kívül az elnöknek szélesebb jogkört enged az önálló intézkedésekre és határozathozatalra, de ennek nyilvánvaló akadályát képezik azok az intézkedések és határozatok, amelyek tárgyalás tartását teszik szükségessé. A tárgyaláson történő eljárás esetén minden jogkör a bíróság, vagyis az eljáró tanács kezében van, és külön nevesíti a törvény azokat az eseteket, amelyekben a tanács elnöke teheti meg az adott intézkedést vagy hozhatja meg az adott döntést.

Kifejezetten az elnök hatáskörébe utalt intézkedések a Pp. alapján a következők:

– az elnök határozza meg, hogy milyen eljárási cselekmények esetén alkalmaz jegyzőkönyvvezetőt [Pp. 159. § (2) bekezdés];

– az írásbeli jegyzőkönyvet, a jegyzőkönyv írásbeli kivonatát és az esetleges módosításokat az egyesbíró, illetve az elnök és a jegyzőkönyvvezető írja alá [Pp. 161. § (5) bekezdés];

– az elveszett vagy megsemmisült iratok pótlására az ügyben eljárt bíró, illetve az elnök intézkedik [Pp. 165. § (1) bekezdés];

– a tárgyalás berekesztése előtt az elnök a feleket erre figyelmezteti (Pp. 224. §);

– ha a perfelvételi tárgyalást követően valamely tárgyaláson a tanács tagjainak személyében változás állt be, az elnök ismerteti a felek által előterjesztett kérelmeket, a korábbi tárgyalásokról készült írásbeli jegyzőkönyveket, a jegyzőkönyvek írásbeli kivonatait, valamint a lefolytatott bizonyítási cselekményeket, és a per egyéb iratait [Pp. 225. § (1) bekezdés];

– amennyiben a tárgyalásról felvétel készül, az elnök a rendfenntartás keretében gondoskodik a felvételkészítés szabályainak betartásáról és a személyiségi jogok védelméről [Pp. 232. § (5) bekezdés];

– az elnök határozza meg a tárgyaláson és tárgyaláson kívül teljesítendő perbeli cselekményeket, azok sorrendjét, idejét, és gondoskodik a rend fenntartásáról [Pp. 233. § (1) bekezdés];

– a tárgyalást az elnök vezeti, az elnök hallgatja meg a feleket és más személyeket [Pp. 233. § (2) bekezdés];

– az elnök engedélyezheti, hogy a felek és a képviselőik a meghallgatott személyhez közvetlenül kérdéseket intézhessenek [Pp. 233. § (3) bekezdés];

– az elnök gondoskodik a tárgyalás és a tárgyaláson kívüli perbeli cselekmények rendjének fenntartásáról, méltóságának megőrzéséről [Pp. 234. § (1) bekezdés];

– az elnök határozza meg helyszűke esetén a hallgatóság létszámát, a hallgatóság tagjait rendreutasítja, kiutasítja, kivezetteti (Pp. 235. §);

– a megkeresett bírósággal az elnök közli azokat a kérdéseket, amelyeket a bizonyítás során tisztázni kell, és azokat az adatokat, amelyek a bizonyítás lefolytatásához szükségesek [Pp. 282. § (2) bekezdés];

– a tanút az elnök idézi meg [Pp. 287. § (1) bekezdés];

– az elnök a tanú meghallgatását indítványozó fél kérelmére engedélyezheti, hogy a tanúhoz először a meghallgatást indítványozó fél intézzen közvetlenül kérdéseket (Pp. 295. §);

– az első fokon eljárt tanács elnöke a jogerő időpontját a határozat eredeti példányára vezetett vagy külön határozatban tanúsítja [Pp. 359. § (1) bekezdés];

– a fellebbezéssel kapcsolatban a másodfokú tanács elnöke a szükségeshez képest intézkedik a hiányok pótlása iránt, a fellebbezést visszautasíthatja, határoz a végrehajtás felfüggesztése kérdésében, ha az elsőfokú bíróság a határozatot a törvény ellenére nyilvánította előzetesen végrehajthatónak, illetve végzéssel bármikor megállapíthatja az elsőfokú határozat fellebbezéssel nem támadott részének jogerőre emelkedését (Pp. 367. §);

– a fellebbezés visszavonása esetén a másodfokú tanács elnöke az iratokat visszaküldi az elsőfokú bíróságnak, és ha szükséges, határoz a perköltség viseléséről és a meg nem fizetett illeték, illetve az állam által előlegezett költség megfizetéséről [Pp. 368. § (2) bekezdés];

– a fellebbezési ellenkérelem benyújtására előírt határidőt a másodfokú tanács elnöke kivételesen meghosszabbíthatja [Pp. 372. § (2) bekezdés];

– a másodfokú tanács elnöke a fellebbezési tárgyalás határnapját kitűzi, amennyiben a fellebbezés tárgyaláson kívül nem bírálható el [Pp. 377. § (1) bekezdés];

– a másodfokú tanács elnöke ismerteti az elsőfokú bíróság ítéletében foglaltakat, valamint a fellebbezést, csatlakozó fellebbezést és a fellebbezési ellenkérelmet, vagy kijelöli az ezt elvégző bírót [Pp. 378. § (1) bekezdés];

– a felülvizsgálati eljárásban tárgyalást tűz (Pp. 420. §), és jogkérdésben az iratok megküldése mellett, határidő tűzésével a legfőbb ügyészt az álláspontjának kifejtésére hívhatja fel [Pp. 421. § (1) bekezdés];

– szülő felügyeleti joggal kapcsolatos perben a kiskorú gyermeket mint érdekeltet az elnök hallgatja meg [Pp. 473. § (4) bekezdés];

– munkaügyi perben az elnök a jogvita egészét a felekkel megtárgyalja (Pp. 520. §);

– az elektronikus hírközlő hálózat útján meghallgatásra kerülő személy személyazonosságát a tárgyaláson az elnök állapítja meg [Pp. 624. § (3) bekezdés].

c) A Pp. 10. § (3) bekezdése rendezi az ülnökök jogállására vonatkozó kérdéseket.

Ezen szabály teljes egészében megegyezik a Bszi. 15. § (1) bekezdésében foglaltakkal, amely szerint a hivatásos bírákat és az ülnököket ugyanazok a jogok illetik meg és ugyanazok a kötelezettségek terhelik. Törvény bíróra vonatkozó rendelkezései a hivatásos bíróra és az ülnökre egyaránt vonatkoznak. Az ülnökök jogállását, javadalmazását és választását a Bjt. 212–221 §-ai rendezik, azonban a Pp. ezen szabálya folytán a Bjt. bírákra vonatkozó szabályai közül az összeférhetetlenségre és az együttalkalmazás tilalmára vonatkozó, valamint a párttagság és politikai tevékenység tilalmát kimondó szabályai az ülnökökre is vonatkoznak.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A másodfokú eljárásban a Pp. 10. § (2) bekezdésének azon szabálya, amely szerint a tanács hatáskörébe utalt ügyekben az elnök tárgyaláson kívül megtehet minden intézkedést, és az ítélet kivételével meghozhat minden olyan határozatot, amelyet törvény a bíróság hatáskörébe utal, a gyakorlatban jogértelmezési problémákat vet fel. A Pp. 379–383. §-aiban szabályozott másodfokú eljárásban több kifejezett szabály rendelkezik a másodfokú tanács elnökének intézkedési lehetőségeiről, azonban ezek nem ölelik fel teljeskörűen a másodfokú eljárásban meghozható intézkedéseket, határozatokat.

Így a Pp. felépítéséből is következően a Pp. Második Részében foglalt általános rendelkezéseket a másodfokú eljárásban is alkalmazni kell, ekként alkalmazandó a Pp. 10. § (2) bekezdése is. A Pp. 10. § (2) bekezdésének szó szerinti értelmezése ugyanakkor elvezethetne oda is, hogy a tanács elnöke az elsőfokú ítéletet tárgyaláson kívül hatályon kívül helyezze, hiszen erről a másodfokú bíróság nem ítélettel, hanem végzéssel dönt. Ez az értelmezés nyilvánvalóan nem helyes, hiszen az elsőfokú ítélet felülbírálata a Pp. 9. § (4) bekezdése alapján a három bíróból álló másodfokú tanács jogkörébe tartozik. Ezen szakaszok együttes értelmezésével az tűnik indokoltnak, hogy a tanácsnak kell meghoznia tárgyaláson kívül azokat a határozatokat, amelyeket a másodfokú bíróság felülbírálati jogkörében eljárva, a fellebbezésben foglaltakat érdemben vizsgálva, az elsőfokú eljárás szabályszerűségét értékelve hoz meg, és a tanács elnöke csak olyan kérdésben határozhat, amely ezen felülbírálati jogkört nem érinti. A tanács elnöke és a tanács által meghozható határozatokról a Pp. 367. §-ához és 380. §-ához írt magyarázat részletesen szól.

Joggyakorlat

a) A bírói gyakorlat állást foglalt abban a kérdésben, hogy amennyiben a Pp. alapján valamely végzés meghozatalára a másodfokú tanács elnöke jogosult, de a végzést a másodfokú tanács hozza meg, akkor a bíróság szabályszerűen megalakítottnak minősül-e. A Kúria a Pkf.24.689/2023/2. végzésében a másodfokú tanács által visszautasított fellebbezés esetén mondta ki azt, hogy a Pp. 367. § (1) bekezdése visszautal a Pp. 366. §-ára, amely a bíróság hatáskörébe utalja a fellebbezéssel kapcsolatos intézkedések megtételét, illetve a fellebbezés visszautasításának lehetőségét. Erre tekintettel a fellebbezési eljárásban a Pp. 366. § (1) és (2) bekezdéseiben írt eljárást befejező határozatokat a Pp. 9. § (4) bekezdése alapján – főszabály szerint – három bíróból álló tanácsban kell meghozni. A Pp. 367. § (1) bekezdése ezt az eljárásjogi főszabályt áttörve lehetővé teszi ugyan a másodfokú tanács elnökének az eljárását, azonban a fellebbezést visszautasító végzés meghozatalát nem utalja a tanács elnökének kizárólagos hatáskörébe, hanem csupán lehetőséget biztosít arra, hogy azt a három bíróból álló tanács helyett a tanács elnöke önállóan eljárva hozza meg döntését. Így tehát a tanács elnökének biztosított jogkörökben a tanács egésze is eljárhat.

b) Az eseti döntésekben számos példát találunk arra, hogy a felsőbb bíróságok mely esetekben találták megállapíthatónak, hogy a bíróság nem volt szabályszerűen megalakítva.

A BH2017. 393. jogeset arra mutatott rá, hogy a Bjt. 30. §-ában szabályozott kijelölés ellenére eljáró bíró esetében nem tekinthető a bíróság törvényesen megalakítottnak, így határozatát feltétlen hatályon kívül helyezést eredményező eljárási szabálysértéssel hozta meg. Ez irányadó akkor is, ha a másodfokon eljárt tanács egyik tagja sem volt az OBH elnöke által kijelölt bíró.

c) Szintén feltétlen eljárási szabálysértés valósul meg, és az elsőfokú bíróság ítéletének a hatályon kívül helyezését eredményezi, ha a tanács tagjaként az eljárásban olyan ülnök vett részt, aki a 70. életévét már betöltötte (BH2001. 363.).

Ugyanakkor nem sérül a fél törvényes bíróhoz való joga, és nem áll fenn az elsőfokú bíróság nem szabályszerű megalakítása miatti kötelező hatályon kívül helyezési ok, ha az ügyelosztásra jogosult bírósági vezető az egyenletes munkateher biztosítása és az ügyhátralék feldolgozása érdekében más bírót jelöl ki az ügy elintézésére (BH2020. 73.).

d) A tanácsban történő eljárás kérdésével az Alkotmánybíróság is foglalkozott több döntésében. A 20/2005. (V. 26.) AB határozat kimondta, hogy a társasbíráskodás elvéből az következik, hogy a ténymegállapítás, a jogértelmezés és a döntés a bírói tanács tagjait közösen illeti meg, és együttes tevékenységre kötelezi őket. A 21/2014. (VII. 15.) AB határozat pedig rögzíti, hogy a tanácsülés – mint döntési forma – együttes tevékenységet feltételez, amelynek során a bírák közösen munkálkodva, együttműködve állapítják meg a tényállást, mérlegelik a rendelkezésre álló bizonyítékokat, értelmezik és alkalmazzák a jogszabályi rendelkezéseket, és véleményüket ütköztetve hozzák meg döntésüket.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2011. évi CLXII. törvény a bírák jogállásáról és javadalmazásáról 30. §, 212–221.§

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 15. §

5. A bírósági titkár és a bírósági ügyintéző

11. § [A bírósági titkár és a bírósági ügyintéző]

(1) Az elsőfokú bíróság hatáskörébe tartozó ügyekben az egyesbíró, illetve az elnök helyett tárgyaláson kívül – a (4) bekezdésben foglalt kivétellel – bírósági titkár is eljárhat.

(2) A bírósági titkár jogosult továbbá bizonyítási eljárás megkeresett bíróságként történő lefolytatására. A bíróság eljárására irányadó, az e törvényben meghatározott rendelkezéseket ilyen esetben a bírósági titkár eljárására kell alkalmazni.

(3) Az (1) és (2) bekezdésben meghatározott esetben a bírósági titkárnak – törvény eltérő rendelkezése hiányában – önálló aláírási joga van. A bírósági titkár megteheti mindazokat az intézkedéseket és – az ítélet kivételével – meghozhatja mindazokat a határozatokat, amelyeket törvény a bíróság vagy az elnök hatáskörébe utal.

(4) A bírósági titkár ideiglenes intézkedésről nem hozhat határozatot.

(5) Jogszabályban meghatározott esetekben, önálló aláírási joggal, tárgyaláson kívül – a bíró irányítása és felügyelete mellett – bírósági ügyintéző is eljárhat. A bíróság eljárására irányadó, törvényben meghatározott rendelkezéseket ilyen esetben a bírósági ügyintéző eljárására kell alkalmazni.

(6) A bírósági titkár, valamint a bírósági ügyintéző kizárására a bíró kizárására vonatkozó rendelkezéseket kell alkalmazni.

Áttekintés

a) Az Alaptörvény 27. cikk (3) bekezdése teremt alapot arra, hogy törvény által meghatározott ügyekben bírósági titkár is eljárhasson, akire e tevékenysége során alkalmazni kell az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdését. Ezen rendelkezés alapján a bírósági titkárokra is vonatkozik a bírói függetlenség elve (csak a törvénynek vannak alávetve, ítélkezési tevékenységükben nem utasíthatók, tisztségükből csak törvényben meghatározott okból és eljárás keretében mozdíthatók el), valamint a párttagság és a politikai tevékenység folytatásának tilalma.

Lényegében ezen szabályokat ismétli meg a Bszi. 15. § (2) bekezdése és a 157. § (3) bekezdése.

Az Iasz. 41/A–C. §-ai lehetővé teszik a törvényszék elnökének, hogy törvény által meghatározott ügyben az egyesbíró hatáskörében eljáró bírósági titkárokat kijelölje, és a kijelölt titkárok jogállására ezen szakaszok speciális szabályokat rögzítenek. Általában kijelölt titkárok eljárására van szükség azon ügyekben, ahol valamilyen alapjog vagy személyes szabadság korlátozását érinti az eljárás (például szabálysértési eljárások, büntetés-végrehajtási eljárások, illetve a polgári jog területén a pszichiátriai betegek intézeti gyógykezelésének bírósági felülvizsgálata iránti eljárások, végrehajtási eljárások stb.). A kijelölt titkár önálló döntéshozatali jogkörrel felruházott titkár, aki érdemi, igazságszolgáltatási tevékenységet végez, ezért státuszában is leginkább a bíróhoz hasonlít.

Az Iasz. 4. §-a alapján a bírósági titkár önálló hatáskörét törvény állapítja meg. A polgári perek esetében a Pp. 11. § (1)–(4) bekezdései tartalmazzák a bírósági titkárok eljárására vonatkozó szabályokat. Ezek alapján tárgyaláson kívül a bírósági titkár az elsőfokú bíróság hatáskörébe tartozó ügyekben az egyesbíró és a tanács elnöke helyett teljes jogkörben eljárhat, az ideiglenes intézkedésről azonban nem hozhat határozatot. Mindezek alapján a bírósági titkár eljárásának három korlátja van:

– csak elsőfokú ügyekben hozhat intézkedést,

– tárgyaláson nem járhat el,

– tárgyaláson kívül sem dönthet az ideiglenes intézkedésről.

Minden más esetben önálló aláírási joggal megteheti a bíróság vagy a tanács elnökének jogkörébe utalt intézkedéseket, meghozhatja a jogkörükbe utalt határozatokat. A gyakorlatban a peres eljárásokban a bírósági titkárok a tárgyalás előkészítésében (leginkább a perindítási szakban és az írásbeli perfelvétel lefolytatásában) és a már befejezett ügyekben szükséges további intézkedések, döntések meghozatalában (jogerő tanúsítása, fellebbezéssel kapcsolatos intézkedések, részletfizetés engedélyezése stb.) kapnak érdemi szerepet.

b) Külön nevesíti a törvény, hogy a bírósági titkár jogosult megkeresett bíróságként a bizonyítási eljárás lefolytatására. Ebben az esetben a bíróság eljárására meghatározott rendelkezéseket a titkár eljárására kell alkalmazni. A Pp. 277. § (4) bekezdése teszi lehetővé, hogy amennyiben a bizonyításfelvétel tárgyaláson történő lefolytatása jelentős nehézséggel vagy aránytalanul nagy költségtöbblettel járna, a bizonyításfelvétel történhet megkeresett bíróság útján is. A megkeresett bíróság eljárásának szabályait a Pp. 283. §-a tartalmazza, amely ismét kimondja, hogy a megkeresett bíróságon a bizonyítást egyesbíró vagy bírósági titkár folytathatja le.

A bizonyítás lefolytatásában az eljáró titkárnak nyilvánvalóan meg kell felelnie a megkereső végzésben foglaltaknak, azonban a megkereső bíróság által meghatározott kérdések feltétele mellett az eljáró titkár maga dönthet arról, hogy a meghallgatást miként foganatosítja, az ügyben tisztázandó körülmények feltárása érdekében miként célszerű eljárnia.

Megemlítendő, hogy a bírósági titkárok eljárására vonatkozóan a Pp. a peres eljárásokra vonatkozó szabályokat tartalmazza, azonban több nemperes eljárásban is alkalmazandó háttérszabályként. Mivel a nemperes eljárásokban tárgyaláson kívül kell eljárni, a bírósági titkárok alkalmazásának fő területét ezek jelentik. A Pp.-n túl azonban még az egyes nemperes eljárásokról szóló külön törvények is nevesítenek további hatásköröket.

Legfontosabb példaként az alábbi külön törvényben szabályozott nemperes eljárások említhetők:

– a Vht. 264. § (2) bekezdése kimondja, hogy a bírósági titkár az e törvénnyel az első fokon eljáró bíróság hatáskörébe utalt bármely eljárási cselekményt elvégezhet;

– a Ctv. 1/A. § (1) bekezdése általános jelleggel tartalmazza, hogy az e törvényben szabályozott nemperes eljárásokban első fokon önálló aláírási joggal, az érdemi határozatok meghozatalára is kiterjedően bírósági titkár is eljárhat, és a Ctv. 1/A. § (2) bekezdésben kivételként taxatíve felsorolja, hogy mely ügyekben járhat el csak bíró;

– a Cstv. 6. § (6) bekezdése ez előbbivel megegyezően szabályozza, hogy az e törvényben szabályozott nemperes eljárásokban első fokon önálló aláírási joggal az érdemi határozatok meghozatalára is kiterjedően bírósági titkár is eljárhat, majd a Cstv. 6. § (7) bekezdésben határozza meg kivételként a bíró jogkörébe tartozó eljárási cselekményeket és általa meghozandó határozatokat;

– a Cnytv. 5. § (2) bekezdése kimondja, hogy bírósági titkár első fokon önállóan, önálló aláírási joggal eljárhat, érdemi határozatot hozhat a törvényben szabályozott polgári nemperes eljárásokban;

– a Kvtv. 5/B. §-a értelmében bírósági közvetítői tevékenységet bírósági titkár is elláthat, amelyhez a megfelelő szakmai képzés elvégzése és az OBH elnökének kijelölése szükséges.

Ellentétes példa található a Pevtv. 9. § (3) bekezdésében, amely a polgári peres eljárás elhúzódásával kapcsolatos vagyoni elégtétel iránt indított nemperes eljárásban a bírósági titkár eljárását kifejezetten kizárja.

b) A bírósági ügyintéző az Iasz. 6. § (2) bekezdése alapján olyan felsőfokú iskolai végzettséggel rendelkező tisztviselő, aki a bíró feladatkörében eljárva, a bíró – vagy azon feladatok esetében, amelyekben a bírósági titkár önállóan, önálló aláírási joggal jogosult eljárni, a bírósági titkár – irányítása és felügyelete mellett, önálló felelősséggel intézi a jogszabály által hatáskörébe utalt feladatokat.

A Pp. 11. § (5) bekezdése ezzel összhangban mondja ki, hogy a jogszabályban meghatározott esetekben tárgyaláson kívül – a bíró irányítása és felügyelete mellett – önálló aláírási joggal bírósági ügyintéző is eljárhat. Ebben az esetben a bírósági ügyintéző eljárására is a bíróság eljárására irányadó rendelkezéseket kell alkalmazni.

A bírósági ügyintézők eljárására vonatkozó jogszabályként kiemelendő az 56/2008. (III. 26.) Korm. rendelet, amely általános jelleggel határozza meg a bírósági ügyintéző által a peres eljárásokban tárgyaláson kívül, illetve a nemperes eljárásokban elvégezhető eljárási cselekményeket.

c) Kifejezetten nevesíti a jogszabály, hogy a bírósági ügyintéző meghallgatást nemperes eljárásokban sem tarthat. Az 56/2008. (III. 26.) Korm. rendelet 7–11. §-ai taxatíve felsorolják, hogy a civilisztikai peres ügyekben az ügyintézők milyen feladatokat láthatnak el, mely végzések meghozatalára jogosultak.

Ezek közül példaként említhető, hogy az elsőfokú peres eljárásban hiánypótlásra felhívó, a Pp. 176. § (1) bekezdés k) pontja és 176. § (2) bekezdése alapján keresetlevelet visszautasító, a Pp. 618. § (1) bekezdése alapján a keresetlevelet, a bírósági meghagyással szembeni ellentmondást, a fellebbezést, a felülvizsgálati kérelmet, a perújítási kérelmet visszautasító, továbbá ügygondnokot kirendelő, a bizonyítási eljárással járó költségek fedezésére előreláthatóan szükséges összeg bíróságnál történő előzetes letételére kötelező, költségmentesség, illetékfeljegyzési jog engedélyezése iránti kérelem elbírálására vonatkozó, valamint költségmentesség, illetékfeljegyzési jog megvonásáról szóló, tolmács kirendelésére vonatkozó, az eljárás szünetelését megállapító, az eljárás félbeszakadását megállapító, jogerőt tanúsító végzést stb. hozhat.

Az 56/2008. (III. 26.) Korm. rendelet 12–16. §-ai részletezik, hogy a nemperes eljárásokban a bírósági ügyintézők mely eljárásokban mely ügy érdemében hozott végzések meghozatalára jogosultak, illetve mely nemperes eljárásokban nem, vagy csak korlátozott körben járhatnak el.

d) Mind a bírósági titkár, mind a bírósági ügyintéző kizárására a bíró kizárására vonatkozó szabályokat rendeli alkalmazni a törvény. A bíró kizárására vonatkozó szabályok a Pp. 12–19. §-aiban találhatók, a törvény rendelkezései részletesen ezen szakaszoknál kerülnek ismertetésre.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Kihangsúlyozandó, hogy az ideiglenes intézkedés (Pp. 103–109. §) esetében a Pp. 11. § (4) bekezdése a bírósági titkárok eljárására csak az érdemi döntés meghozatalára vonatkozóan tartalmaz tilalmat, nem téve különbséget abban, hogy elutasító vagy helyt adó a döntés.

Ennek oka, hogy az ideiglenes intézkedés tárgyában hozott döntés az ügyben hozandó érdemi döntésre is kihatással lehet, amely már az ítélkező bíró jogkörébe tartozik. Az ideiglenes intézkedéssel kapcsolatos bármilyen más intézkedést azonban a bírósági titkár is megtehet: hiánypótlási felhívást tartalmazó vagy a másik felet nyilatkozatra felhívó végzést adhat ki, sőt az ideiglenes intézkedésre vonatkozó bírói döntés előkészítésében is részt vehet, akár határozattervezetet is készíthet.

b) Fel kell hívni a figyelmet arra, hogy az 1952-es Pp. szabályaival ellentétben a Pp. 181. §-a a bírósági meghagyás kibocsátását kifejezetten tárgyaláson kívül teszi lehetővé, és egyben a bíróság kötelezettségévé. A jogalkalmazás során felmerült jogértelmezési problémaként, hogy bírósági titkár jogosult-e a bírósági meghagyás kibocsátására, amennyiben annak törvényi feltételei egyébként fennállnak.

Mivel az 1952-es Pp. csak tárgyaláson tette lehetővé a bírósági meghagyás meghozatalát, bírósági titkárok ebben a körben korábban nem járhattak el. A Pp. azonban teljesen új alapokra helyezte ezt a jogintézményt, a kibocsátás feltételei megváltoztak, és már nem a tárgyalás elmulasztásához kötődik az alkalmazhatóság, sőt éppen ellenkezőleg, tárgyaláson kívül kell dönteni róla.

Mindezen elvi alapok megváltozását figyelembe véve elmondható, hogy mivel a Pp. jelen szakaszban írt szabályai a bírósági titkár eljárását tárgyaláson kívül megengedik, egyetlen kivételként az ideiglenes intézkedés meghozatala nevesített, a bírósági meghagyás kibocsátására a bírósági titkár is jogosult.

c) Értelmezési kérdéseket vethet fel a bírósági ügyintézők önállóságának kérdése.

A Pp. 11. § (5) bekezdése alapján önálló aláírási joggal, de a bíró irányítása és felügyelete mellett járnak el.

Ezt tovább árnyalják az 56/2008. (III. 26.) Korm. rendelet 4. § (2) és (3) bekezdései, amelyek szerint a bírósági ügyintéző a bíró vagy a bírósági titkár írásbeli utasítása alapján, annak megfelelően jár el, és kérheti az üggyel kapcsolatban egyéb állásfoglalás adását.

Ezek összevetése és értelmezése alapján az az álláspont képviselhető, hogy a bírósági ügyintézők irányítása, felügyelete alatt tevékenységükkel szembeni tartalmi és szakmai elvárások megfogalmazása és az elvégzett önálló munka szakmai, törvényességi kontrollja érthető.

A tevékenységük kifejtésében azonban ezen keretek között önállóan járnak el.

Gyakorlati példával szemléltetve, a bíró írásban arra kell hogy utasítást adjon a bírósági ügyintézőnek, hogy az ügyben bizonyos kérdésben hozzon határozatot (például bíráljon el egy költségmentességi kérelmet, vagy állapítsa meg a tolmács díját), a végzés meghozatalában azonban a bírósági ügyintéző ezen utasítás alapján önállóan jár el (vagyis dönt a költségmentesség engedélyezéséről vagy a kérelem elutasításáról, illetve tolmácsdíj összegét maga határozza meg), döntésének meghozatalához szükség esetén kérheti a bíró állásfoglalását is. Ezt követően önálló aláírási joggal rendelkezve a meghozott végzését saját nevében írja alá.

A bírói utasításnak azonban az 56/2008. (III. 26.) Korm. rendeletben a bírósági ügyintéző által megtehető intézkedésekhez kell igazodnia, nem adhat döntési jogosultságot a bírósági ügyintézőnek olyan körben, amelyben nem járhat el, mert az a végzésnek a Pp. 380. § a) pontja alapján a bíróság nem szabályszerű megalakítása miatti hatályon kívül helyezését vonja maga után.

Nem utasítható például a bírósági ügyintéző a keresetlevél visszautasítására a Pp. 176. § (1) bekezdés k) pontján vagy a 176. § (2) bekezdésén kívüli okból, valamint szakértői díj meghatározásáról szóló végzés meghozatalára sem.

d) Fel kell hívni a figyelmet arra, hogy amennyiben a bírósági titkár vagy a bírósági ügyintéző olyan határozat meghozatalában vesz részt, amelyre jogszabályok nem jogosítják fel, a felülbírálatot végző bíróság akként értékeli, hogy az elsőfokú bíróság nem volt szabályszerűen megalakítva, és a titkár vagy ügyintéző által meghozott határozatot a Pp. 380. § a) pontja alapján hatályon kívül helyezi, az elsőfokú bíróságot új eljárásra és új határozat meghozatalára utasítja. Ezen esetekről a joggyakorlat ismertetésénél részletesen szólunk.

Joggyakorlat

a) A peres ügyekben fellelhető eseti döntések közül a BDT2022. 4445. döntésben a bíróság abban a kérdésben foglalt állást, hogy a fellebbezés felterjesztését követően a fellebbezés elbírálására jogosult másodfokú bíróság által a fellebbezést hivatalból elutasító (visszautasító) határozatot nem hozhatja meg bírósági titkár, mert a titkár csak az elsőfokú bíróság hatáskörébe tartozó ügyekben járhat el.

b) A BDT2021. 4294. jogesetben a bíróság azt mondta ki, hogy a Pp. 103. §-a szerinti ideiglenes intézkedés és a Cstv. 33/A. § (9) bekezdése alapján kérhető biztosíték, bár eltérő vonásokat is tartalmaznak, de egymással rokon jogintézmények. Mindkettő alapvető rendeltetése, hogy még a per eldöntése előtt azonnali jogvédelmet biztosítson az időmúlás miatt utóbb már el nem hárítható jogsérelem megelőzésére, a biztosíték konkrétan arra, hogy a felperes pernyertessége esetére biztosítsa a követelés tényleges kielégíthetőségét. Ezért a gazdasági társaság vezető tisztviselője felelősségének megállapítása iránti perben a biztosíték nyújtása iránti kérelem érdemi elbírálása tárgyában garanciális okból csak bíró dönthet. Az elsőfokú bíróság nem volt szabályszerűen megalakítva, ha a vagyoni biztosíték nyújtása iránti kérelmet bírósági titkár bírálta el.

c) A bírósági titkár által intézhető nemperes ügyek közül a felszámolási eljárásra vonatkozóan több eseti döntés is született. A BDT2022. 4553. esetben azt mondta ki a bíróság, hitelezői kérelem alapján a fizetésképtelenség feltételeinek fennállását bírósági titkár akkor állapíthatja meg, ha az adós elismeri a felszámolási kérelemben foglaltakat, vagy vitató nyilatkozat hiányában vélelmezni kell a fizetésképtelensége tényét. Amennyiben az adós az eljárásban vitássá teszi a fizetésképtelensége valamely feltételének fennálltát, a felszámolás elrendelésének kérdésében bírósági titkár nem dönthet.

A BDT2024. 4771. döntésben szintén erre jutott a bíróság a fentieket kiegészítve azzal, hogy ha az eljáró bírósági titkár tévesen jut arra a következtetésre, hogy az adós elismerte a hitelező kérelmében foglaltakat, az általa meghozott határozatot hatályon kívül kell helyezni, mert az elsőfokú bíróság nem volt szabályszerűen megalakítva.

d) A BDT2023. 4620. döntésben az eljáró bíróság a Pevtv. által kimondott tiltó szabályt akként értelmezte, hogy a bírósági titkár eljárásának kizártsága nem a vagyoni elégtétel iránti nemperes eljárásban félként eljáró kérelmezett bíróságra, hanem a nemperes eljárást lefolytató bíróságra vonatkozik. A kérelmezett bíróság képviseletében tehát bírósági titkár a Pp. 75. § (1) bekezdés c) pontja alapján jogi képviselőként eljárhat.

e) A végrehajtási eljárásban nemcsak bírósági titkár, hanem a bírósági ügyintéző is eljárhat, akinek szolgálati jogviszonyára, jogállására és eljárására a Vht. 260–264. §-ai tartalmaznak előírásokat. A gyakorlatban a bírósági titkár és a bírósági ügyintéző jogkörének elhatárolása is okozhat problémát.

A BDT2014. 3207. jogesetben a bíróság kimondta, hogy a végrehajtási lap visszavonása iránti kérelmet csak bíró vagy bírósági titkár intézheti, az nem tartozik a végrehajtási ügyintéző feladatai közé. A bírósági ügyintéző csak akkor láthatja el a végrehajtási ügyintéző feladatkörét, ha megfelel a Vht. 264. § (3) bekezdésében foglalt követelményeknek.

A BDT2017. 3774. döntésben pedig azt rögzítette a bíróság, hogy a végrehajtást elrendelő bíróság hatáskörébe tartozó, végrehajtást korlátozó végzést csak bíró vagy bírósági titkár hozhatja meg, arra a végrehajtási ügyintézőnek nincs jogosultsága.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye 26. cikk, 27. cikk

2021. évi XCIV. törvény a polgári peres eljárás elhúzódásával kapcsolatos vagyoni elégtétel érvényesítéséről 9. §

2011. évi CLXXXI. törvény a civil szervezetek bírósági nyilvántartásáról és az ezzel összefüggő eljárási szabályokról 5. §

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 15. § (2) bekezdés, 157. §

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról 1/A. §

2002. évi LV. törvény a közvetítői tevékenységről 5/B. §

1997. évi LXVIII. törvény az igazságügyi alkalmazottak szolgálati jogviszonyáról 4. §, 6. §, 41/A–C. §

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról 260–264. §, 264. §

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról 6. §, 33/A. §

56/2008. (III. 26.) Korm. rendelet a bírósági ügyintézők által ellátható egyes feladatokról 4. §, 7–16. §

6. A bírák és a bíróság kizárása

12. § [A bíró kizárása]

A per elintézéséből ki van zárva, és abban, mint bíró nem vehet részt:

a) a fél, a féllel együtt jogosított vagy kötelezett személy, továbbá az, aki a per tárgyát egészen vagy részben a maga részére követeli, vagy akinek jogaira, illetve kötelezettségeire a per eredménye kihatással lehet,

b) az a) pont szerinti személy képviselője, támogatója vagy olyan volt képviselője, volt támogatója, aki az ügyben eljárt,

c) az a) vagy b) pont szerinti személy hozzátartozója,

d) az, akinek tanúként történő meghallgatását a bíróság a perben elrendelte, az, akit a perben a bíróság szakértőként rendelt ki, vagy aki a perrel összefüggő szakvéleményt adott,

e) a perrel összefüggő közvetítői eljárást lefolytató személy, vagy

f) az, akitől az ügy tárgyilagos megítélése egyéb okból nem várható.

Áttekintés

a) Az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdésében kimondja, hogy a bírák függetlenek, csak a törvénynek vannak alárendelve, és ítélkezési tevékenységükben nem utasíthatók. Az Alaptörvény 28. cikk (1) bekezdése pedig mindenkinek biztosítja a jogot ahhoz, hogy valamely perben a jogait és kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, észszerű határidőn belül bírálja el. A bírói függetlenség elvét a bíróságok szervezetére és a bírák jogállására vonatkozó sarkalatos törvények (Bszi., Bjt.) is kimondják, és rendelkezéseiken keresztül garanciális jelleggel biztosítják.

Az eljárásjogi törvényekre hárul az a feladat, hogy a kizárási szabályokkal rendelkezzenek a független bíró eljárásának tilalmáról azokban az ügyekben, amelyekben bármilyen ok miatt érintett vagy érdekelt. Ezen szabályok jelentőségét fokozza, hogy a Pp. 380. § b) pontja abszolút hatályon kívül helyezési oknak tekinti, ha a határozat meghozatalában olyan bíró vett részt, akivel szemben kizáró ok áll fenn.

b) A Pp. 12. §-a szabályozza a polgári peres eljárásokban a bíró kizárására vonatkozó szabályokat, tételesen felsorolva a kizárási okokat. A kizárási okok egy kivétellel objektív vagy abszolút kizárási okok, amelyek fennállta esetén a törvény alapján mérlegelés nélkül megállapítható, hogy a bírótól az ügy tárgyilagos megítélése nem várható. Az egyedüli relatív vagy szubjektív ok az ún. bírói elfogultság kérdése, amelyet a Pp. 12. § f) pontja tartalmaz a kizárás egyéb okaként nevesítve.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 12. § a) pontjában meghatározott kizárási ok a közvetlen érdekeltség eseteit szabályozza akként, hogy mint bíró nem vehet részt az eljárásban az, aki a fél, a féllel együtt jogosított vagy kötelezett személy, továbbá az, aki a per tárgyát egészen vagy részben a maga részére követeli, vagy akinek jogaira, illetve kötelezettségeire a per eredménye kihatással lehet. A legközvetlenebb érdekeltség akkor áll fenn, ha a bírónak saját ügyében kellene ítélkeznie, ami nyilvánvalóan kizárt bármely perbeli pozíció esetén. Míg a fél a kizárással érintett perben részt vesz, addig a féllel együtt jogosított vagy kötelezett személy perben nem álló személy, de a per alapját képező jogviszonyban jogosított vagy kötelezett. Ebben az esetben az anyagi jogi szabályok alapján ítélhető meg, hogy a kizárási ok fennáll-e. Ide lehet sorolni, amikor jogosulti vagy kötelezetti oldalon egyetemlegesség áll fenn, vagy a kezesség mindkét esetét, attól függetlenül, hogy a kezes perben áll-e.

Aki a per tárgyát egészben vagy részben a maga részére követeli, szintén nem járhat el bíróként az ügyben, függetlenül attól, hogy a per tárgyára vonatkozó követelés alapján már indított-e pert vagy sem. Az is közvetlenül érdekelt a per mikénti eldöntésében, akinek jogaira vagy kötelezettségeire a per eredménye kihatással lehet. Ezen kizárási ok alapján a Pp. 41. §-a szerinti beavatkozó és a Pp. 45. §-a szerinti perbe hívott is kizárt az ügy elbírálásából.

b) A Pp. 12. § b) pontjában meghatározott kizárási ok a képviselői érdekeltség eseteit szabályozva kimondja, hogy a Pp. 12. § a) pontjában felsorolt személyek képviselője, támogatója és az ügyben eljárt volt képviselője és támogatója is kizárt a per elintézéséből.

A képviselő és a támogató esetében abszolút kizárási ok áll fenn, vagyis a képviselői és támogatói kapcsolat alapozza meg a kizártságot, függetlenül a korábbi eljárástól, míg a volt képviselő és támogató esetében csak a kizárással érintett ügyben eljárt képviselőre és támogatóra vonatkozik a relatív kizárási ok. Amennyiben a volt képviselő vagy támogató az érintett ügyben nem járt el, vagy másik, nem az érintett ügyben járt el az adott fél képviselőjeként vagy támogatójaként, akkor csak a Pp. 12. § f) pontjában meghatározott relatív kizárási ok, az elfogultság merülhet fel. A kizárásra vonatkozó ezen szabály vonatkozásában képviselő alatt minden, a Pp. 65. §-ában meghatározott meghatalmazottat, támogató alatt pedig a Pp. 57. §-ában foglalt gyámhatóság által rendelt támogatót vagy hivatásos támogatót érteni kell. Nincs jelentősége annak – és emiatt vizsgálni sem kell –, hogy a képviselet alapjául milyen jogviszony szolgál, illetve a képviseleti vagy támogatói tevékenység óta mennyi idő telt el.

c) A Pp. 12. § c) pontjában meghatározott kizárási ok a hozzátartozói érdekeltség esetét szabályozza akként, hogy a Pp. 12. § a) pontjában foglalt személyek hozzátartozója szintén kizárt a per elintézéséből. A hozzátartozó fogalmát a Pp. nem határozza meg külön, hanem az értelmező rendelkezések között a Pp. 7. § (1) bekezdés 7. pontjában a Ptk. szerinti hozzátartozó fogalmát rendeli használni. A Ptk. 8:1. § (1) bekezdés 1. és 2. pontjai alapján hozzátartozónak minősül a közeli hozzátartozó, az élettárs, az egyeneságbeli rokon házastársa, a házastárs egyeneságbeli rokona és testvére, valamint a testvér házastársa. Közeli hozzátartozó a házastárs, az egyeneságbeli rokon, az örökbe fogadott, a mostoha- és a nevelt gyermek, az örökbe fogadó, a mostoha- és a nevelőszülő, valamint a testvér. A Pp. a Ptk. ezen fogalmának használatával mellőzi az 1952-es Pp. hozzátartozói fogalmából a jegyest és a volt házastársat, velük szemben tehát abszolút kizárási ok nem áll fenn. Nincs azonban akadálya annak, hogy relatív kizárási okot, vagyis egyéb okból való elfogultságot a jegyesi, illetve a volt házastársi kapcsolat megalapozzon. Szintén relatív kizárási okot alapozhat meg a Ptk. által nem nevesített, egyéb hozzátartozói minőség vagy távolabbi rokoni kapcsolat is.

d) A Pp. 12. § d) pontjában meghatározott kizárási ok az eljárási érdekeltség eseteit nevesíti. Eszerint nem járhat el az ügyben bíróként az, akinek tanúként történő meghallgatását a bíróság a perben elrendelte, vagy akit a perben a bíróság szakértőként rendelt ki, illetve aki a perrel összefüggő szakvéleményt adott. Ezen kizárási szabályok tehát a tanúkra, illetve a szakértőkre vonatkoznak, azonban csak a kizárással érintett perben és csak a törvényben meghatározott esetekben. A tanúk esetében akkor áll fenn kizárási ok, ha a bíró tanúként történő meghallgatást a bíróság elrendelte, vagyis önmagában a fél által tett bizonyítási indítványban a tanú bejelentése, meghallgatásának indítványozása még nem kizárási ok, és annak sincs relevanciája, hogy a tanú meghallgatására ténylegesen utóbb sor került-e. Kizárólag a tanúként történő meghallgatás bíróság általi elrendelése játszik szerepet a kizárás megítélésénél. Amennyiben ez a döntés alakszerű végzésben nem jelenik meg, akkor a tanú megidézésével valósulhat meg az abszolút kizárási ok. A szakértők kapcsán szintén annak van jelentősége, hogy a szakértőt a bíróság a perben szakértőként kirendelje.

A Pp. szakértői bizonyításra vonatkozó rendszerében azonban szakértő nemcsak a bíróság kirendelése alapján készíthet szakvéleményt, hanem lehetőség van a fél megbízása alapján eljáró magánszakértő által készített magánszakértői vélemény benyújtásának indítványozására (Pp. 302. §) és a más eljárásban kirendelt szakértő szakvéleményének felhasználására (Pp. 306. §) is.

Emiatt a Pp. a kizárási szabályokat arra a szakértőre is alkalmazni rendeli, aki a perrel összefüggő szakvéleményt adott. Nem feltétele az abszolút kizárási ok érvényesülésének azonban a bíróság által kirendelt szakértő esetében, hogy adjon is szakvéleményt, esetében ugyanis már a kirendelés megalapozza a kizárást, függetlenül attól, hogy a szakértői vélemény elkészítésére ténylegesen sor került-e. Nincs relevanciája annak sem, hogy a szakvéleményt a bíróság érdemi határozatában bizonyítékként értékelte-e. A magánszakértő esetében pedig nincs jelentősége annak, hogy a bíróság a fél magánszakértői vélemény benyújtására vonatkozó kérelmének helyt adott-e vagy sem.

e) A Pp. 12. § e) pontjában meghatározott kizárási ok a közvetítői érdekeltség esetét rögzíti, vagyis a perrel összefüggő közvetítő eljárást lefolytató személy bíróként a perben nem járhat el. A Kvtv. 38/B. § (5) bekezdésének bírósági közvetítésre vonatkozó speciális szabálya ezzel párhuzamosan rendezi, hogy a közvetítői eljárás során mint közvetítő nem járhat el az ugyanazon közvetítői eljárással érintett peres vagy nemperes bírósági eljárásban eljáró bíró. Ezen szabályozás indoka, hogy a Kvtv. 26. § (1) bekezdése alapján a közvetítőt szigorú titoktartási kötelezettség terheli minden olyan tényt és adatot illetően, amelyről a közvetítői tevékenységével összefüggésben szerzett tudomást.

A közvetítői eljárás során a közvetítő birtokába olyan információk juthatnak, amelyeket a felek a perben nem kívánnak felhasználni, mert a közvetítői eljárásban a felek az egyezség létrejötte érdekében szabadabban megtehetnek olyan nyilatkozatokat, vállalhatnak olyan kötelezettségeket, amelyeket a perben nem tennének meg. Az abszolút kizárási ok alkalmazhatóságának feltétele, hogy a közvetítői eljárás a perrel összefüggő legyen. Az összefüggés fennállását minden esetben egyedileg, a konkrét per és a közvetítői eljárás ismeretében kell meghatározni. A gyakorlatban ezt nehezíti, hogy a közvetítői eljárásban érvényesülő titoktartási elv nem sérülhet.

f) A Pp. 12. § f) pontjában meghatározott kizárási ok az egyedüli szubjektív kizárási ok, amelynek értelmében a per elintézésből bíróként kizárt az, akitől az ügy tárgyilagos megítélése egyéb okból nem várható, vagyis a Pp. 12. § a)–e) pontjain kívül más okból állapítható meg a bíró elfogultsága.

Ezt a kizárási okot az különbözteti meg az előzőektől, hogy míg azok fennállása esetében a bíró elfogultságát a törvény vélelmezi, és a körülmények fennállása esetén a bírót mindenfajta mérlegelés nélkül, feltétlenül kizártnak kell tekinteni, addig ezen kizárási ok esetében mérlegelés tárgya a tényleges elfogultság megállapítása. Az elfogultsági okok nincsenek tételesen meghatározva, ezért mindig a konkrét ügy körülményeinek vizsgálatával kell az elfogultság kérdésében dönteni.

g) Az elfogultság megítélésénél figyelembe veendő szempont a Bszi. 8. § (1) és (2) bekezdéseiben foglalt garanciális szabály, amelynek értelmében senki nem vonható el törvényes bírájától. A törvény által rendelt bíró a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróságon működő, az előre megállapított ügyelosztási rend alapján kijelölt bíró. Mivel kizárási ok fennállása esetén az ügy elbírálására másik bíró kerül kijelölésre a Büsz. 32. § (1) bekezdése alapján, fontos annak hangsúlyozása, hogy a jogintézmény alkalmazására csak kivételesen, valóban indokolt esetben kerülhet sor.

A felek által bejelentett elfogultsági kifogások vizsgálatánál ezért elengedhetetlenül fontos annak kiszűrése is, hogy a nyilvánvalóan alaptalan bejelentés megtételével nem éppen a kizárás elérése, a másik bíróra való átszignálás az elérendő cél. Fokozottan kell ügyelni minden szempont és körülmény körültekintő vizsgálatára.

A másik oldalról is megemlítendő, hogy a bíró által bejelentett elfogultsági ok is ugyanilyen vizsgálat alá helyezendő. Mindenképpen el kell kerülni a kizárási bejelentés visszaélésszerű gyakorlását, vagyis hogy a bíró se háríthassa el magától a számára bármely okból nem kívánatos ügy elbírálását. A bejelentés indokainak vizsgálata azonban a fél bejelentése esetén vezethet a kizárási kérelem elutasítására, míg a bírónak saját kizárására irányuló alaptalan bejelentése nem eredményezheti a bíró eljárásra való kötelezését, hanem szolgálati jogviszonyával összefüggésben vezethet olyan következményekre, mint például a fegyelmi vétség megállapítása.

h) Az elfogultság a leggyakrabban előforduló kizárási ok. Általánosságban elmondható, hogy az elfogulatlanság olyan követelményt jelent az eljáró bíróval szemben, hogy az ügyben mindenfajta befolyástól mentesen, objektíven és pártatlanul járjon el. Önmagában a bíró és a fél között fennálló személyes ismeretség nem alapozza meg az elfogultság megállapítását, csak a személyesebb, mélyebb kapcsolat adhat erre indokot. Megállapítható például a relatív kizárási ok a baráti kapcsolat, a szorosabb ismerősi, szomszédi kapcsolat, a Pp. 12. § c) pontjának körén kívül eső távolabbi rokoni kapcsolat fennállása esetén, vagy ha a bíró a perben álló jogi személy tagja vagy munkavállalója.

Nem feltétlenül ad alapot a kizárásra a munkatársi vagy volt munkatársi kapcsolat, vagy ha valamelyik fél társszervnek vagy társhivatásrendnek tagja. Ezekben az esetekben mindenképpen szorosabb jellegű kapcsolat vagy további körülmény fennállása és igazolása szükséges.

Gyakran hivatkoznak elfogultságra a felek akkor is, ha valamelyik félnek vagy képviselőjének nem az adott ügyben eljáró bíró vagy igazságügyi alkalmazott a hozzátartozója. Az uralkodó álláspont szerint önmagában ez a tény sem vezet feltétlenül a konkrét ügyben az eljáró bíró kizárásához, hanem a további személyes jellegű vagy szorosabb kapcsolat fennállása szükséges. Úgyszintén ez a helyzet akkor, ha a bíró valamelyik féllel szerződéses kapcsolatban áll, ekkor is vizsgálandók a személyes kapcsolatra utaló többletelemek. A bírói gyakorlatban számos esetben született döntés annak értelmezéséről, hogy mely tény vagy körülmény lehet alkalmas annak megállapítására, hogy a bírótól az ügy tárgyilagos megítélése nem várható, ezeket lentebb, a joggyakorlatnál részletezzük.

i) Érdekes kérdés vetődött fel a Panyik kontra Magyarország ügyben az EJEB előtt (EJEB2011. 12748/06. határozat). A jogkérdés abban állt, hogy a bíró elfogultságát meg kell-e állapítani akkor, ha a keresetet fellebbviteli szinten elbíráló tanács egyik bírája az azonos félnek egy korábbi ügyében már elfogultnak nyilvánította magát. Az ügyben egyébként a bíró személyes elfogultsága nem került bizonyításra, és a bíró részéről nem voltak elfogultságra utaló jelek vagy cselekmények.

Az EJEB kimondta, hogy a bíró pártatlanságát vélelmezni kell, ez azonban csak a szubjektív teszt alapján állapítható meg. Arról is meg kell győződni, hogy a pártatlanság látszatát az objektív teszt alapján is tiszteletben tartották-e. A kérelmezővel kapcsolatos korábbi ügyben a bíró napi munkakapcsolatukra hivatkozva – a fél a megyében praktizáló ügyvéd volt – önként jelentette be elfogultságát, és ez a helyzet nem változott azóta. A bíró és az érintett bíróságon praktizáló ügyvéd közötti munkakapcsolat szükségszerűen nem eredményez elfogultságot a bíró részéről, azonban az a tény döntő fontosságú, hogy a bíró korábban saját elfogultságára tett nyilatkozatot.

Az EJEB úgy vélte, hogy az ügy tényei alapján a bíróság pártatlansága kételyeket ébreszthetett, ezért az objektív teszt alapján a jogsértést megállapította. Az EJEB ítéletében tehát nem önmagában a bíró és a fél között fennálló munkakapcsolat, hanem a bíró korábbi elfogultsági nyilatkozata teremtette meg az elfogultság látszatát. Mindez azonban nem jelenti azt, hogy ha a bíró a fél valamely ügyében korábban elfogultnak vallotta magát, az új ügyben is elfogultnak tekintendő, csak akkor, ha az elfogultság oka továbbra is fennáll. Erről a bírónak az új ügyben is nyilatkoznia kell, és az elfogultság okainak vizsgálata ebben az esetben gondos mérlegelést igényel. Ez mutatja a bíró elfogultsági nyilatkozatához fűzött írásbeli indokolási kötelezettség fontosságát is (lásd a Pp. 15. §-ában foglaltakat és az ahhoz írt magyarázatot).

Joggyakorlat

a) A bírói gyakorlat szerint a bíró vagy a bíróság kizárásának okát a perben akkor is figyelembe kell venni, ha az azt megalapozó körülmény a per során utóbb megszűnik. Ha a kizárási ok fennáll, ennek következtében a bíró vagy a bíróság az ügy elintézéséből azonnal kizárt – független attól, hogy a kizárásra irányuló nemperes eljárást kezdeményezték-e, lefolytatták-e, a kizárási kérelmet mikor bírálták el –, és eljárásának tilalma nem szűnik meg utólag azzal, hogy esetleg a kizárásra alapot adó ok a későbbiekben már nem áll fenn (BDT2021. 4381.).

b) A bíró elfogultságára alapított bejelentést mindig alapos és konkrét okra hivatkozással lehet megtenni. Ha a bejelentés az általánosság szintjén mozog, és még közvetve sem hozható összefüggésbe a bíró személyével, nem lehet indoka a kizárás megállapításának. Például abból a konkrétumokkal alá nem támasztott hivatkozásból, hogy a fél az ügyeiben törvénysértéseket és a jogállamiság megsértését tapasztalja – objektív adatok hiányában – nem lehet következtetést levonni arra, hogy ne lenne biztosított az eljárás pártatlan lefolytatása (BDT2021. 4431.). Különösen nincs lehetőség elfogultság megállapítására akkor, amikor az elfogultságra hivatkozó fél általánosságban mozgó hivatkozásával szemben a bírák elfogulatlanságát deklaráló felelős nyilatkozata áll (BH1998. 28., BDT2006. 1317.).

c) Gyakori alaptalan hivatkozás az elfogultsági kifogásokban az eljáró bíró korábbi ügyeiben hozott határozataira vagy kifejtett álláspontjára. A bírói gyakorlat alapján a bíró pártatlanságát nem teheti kétségessé más ügyekben kifejtett jogi álláspontja, meghozott döntései, vagy akár az a tény, hogy a korábbi ügyben valamely fél vagy érdekelt számára kedvezőtlen határozatot hozott (BH2021. 58.). Önmagában a fél pervesztessége, peres ügyeiben érveinek az álláspontja szerinti nem megfelelő értékelése sem vezethet az eljáró bíróság kizárásához (BDT2021. 4431.). Nyilvánvalóan az sem lehet alapos hivatkozási ok egyéb körülmény hiányában, hogy az adott bíró vagy bíróság a fél ügyében már eljárt (BH2018. 58.).

d) Az adott perben elkövetett vagy elkövetettnek vélt eljárásjogi szabálysértés sem vezethet elfogultság megállapítására. Például nem alapozza meg az elfogultság megállapítását, ha a tanács elnöke korlátozza a jogi képviselőt az ügy szóbeli ismertetésében (BH1999. 142.), vagy nem teszi az eljáró bírót elfogulttá az eljárási késedelem (BH1998. 474.), illetve a téves anyagi pervezetés. Mindezek felülvizsgálatára és orvoslására a rendes vagy rendkívüli perorvoslatok szolgálnak.

e) Az ügyben eljáró bíró és a fél között fennálló munkaviszony – akkor is, ha az másodállásra vagy mellékfoglalkozásra irányul – olyan függőségi viszonyt keletkeztet, amely elfogultsági kifogás alapjául szolgálhat (BH1991. 360.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvény 26. cikk, 28. cikk

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 8:1. §

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 8. §

2002. évi LV. törvény a közvetítői tevékenységről 26. §, 38/B. §

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól 32. §

13. § [A bíró kizárása a perorvoslati eljárásokból]

(1) A per másodfokú elintézéséből ki van zárva az a bíró is, aki a per elsőfokú elintézésében részt vett.

(2) A perújítás elintézéséből ki van zárva az a bíró is, aki a perújítással támadott határozat meghozatalát megelőző eljárásban részt vett.

(3) A felülvizsgálati kérelem elintézéséből ki van zárva az a bíró is, aki a felülvizsgálati kérelemmel érintett határozat meghozatalát megelőző eljárásban részt vett.

Áttekintés

a) A szakasz a Pp. 12. §-ában meghatározott kizárási okokat meghaladóan szabályozza a bíró kizárására vonatkozó szabályokat a perorvoslati eljárásokban.

A Pp. 13. § (1) bekezdése alapján a per másodfokú elintézésében nem vehet részt az a bíró, aki a per elsőfokú elintézésében részt vett. A szabályozás nyilvánvaló indoka az, hogy saját eljárását, döntését ugyanaz a személy nem bírálhatja felül.

b) A Pp. 13. § (2) bekezdése a perújítási eljárásban határoz meg további kizárási okot akként, hogy az a bíró, aki a perújítással támadott határozat meghozatalát megelőző eljárásban részt vett, a perújítás elintézéséből ki van zárva. A perújítás rendkívüli perorvoslatként a jogerős döntés felülvizsgálatát jelenti, ezért mindenképpen szükséges, hogy a perújítási eljárást más bíró folytassa le, mint aki az alapügyben eljárt és döntést hozott.

A Pp. az 1952-es Pp. szabályaival ellentétben nemcsak a perújítással megtámadott határozat meghozatalában való részvételt, hanem az egész eljárásban való részvételt tekinti a perújításban a bíró kizárását eredményező körülménynek.

c) A Pp. 13. § (3) bekezdése a felülvizsgálati eljárásra határozza meg kizárási okként, hogy az a bíró, aki a felülvizsgálati kérelemmel érintett határozat meghozatalát megelőző eljárásban részt vett, a felülvizsgálati kérelem elintézéséből ki van zárva. Ezen szabály megegyezik a perújítás során előírt szabályozással, vagyis a felülvizsgált határozatok meghozatalát megelőző eljárásban való részvételt tekinti kizáró oknak.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A per másodfokú elintézésére vonatkozó kizárási ok esetében eltérő álláspontok alakultak ki annak megítélésében, hogy mit kell érteni a per elsőfokú elintézésében való részvételen. Az egyik álláspont szerint az a bíró vesz részt az ügy elintézésében, aki olyan eljárási cselekményben vesz részt, ami az érdemi döntés előkészítését célozza, vagy arra kihatással lehet. Ezen álláspont szerint az ügy érdemét nem érintő intézkedést tett bíróra a kizárás szabályai nem alkalmazandók. A másik álláspont szerint az elintézés valamennyi eljárási cselekményt jelenti, tehát nemcsak az ügy érdemére kiható, hanem egyéb cselekményeket és intézkedéseket is.

Amennyiben a másodfokú eljárásban felmerülő kizárás jogintézményének lényegét tekintjük, annak van jelentősége, hogy saját elsőfokú határozatának felülbírálatában ugyanaz a bíró ne járjon el másodfokon, ez azonban magában foglalja annak vizsgálatát is, hogy az elsőfokú eljárás szabályait betartották vagy megsértették-e, illetve azok az ügy érdemi eldöntésére kihatással bírtak-e. Problémát jelenthet az is, hogy a külön fellebbezéssel támadható végzések (például költségkedvezmények elutasítása, szakértői díjmeghatározó végzés stb.) esetén az ügy érdemének vizsgálata más eredményre vezethet akkor, ha a másodfokú eljárásban éppen ezen fellebbezéssel támadható végzés felülbírálatára vagy az ügy érdemében hozott határozat felülbírálatára kerül sor.

Ezen kétségek miatt az az álláspont fogadható el, hogy valamennyi eljárási cselekményre vonatkoztatható ez a kizárási ok, és a bíróságok gyakorlatában is ez a biztonságosabb, külön döntési helyzetet nem igénylő megoldás érvényesül inkább.

b) Ugyanilyen értelmezést igényel a Pp. 13. § (2) és (3) bekezdéseiben meghatározott fogalom, miszerint a perújítás és a felülvizsgálat esetében az a bíró kizárt, aki a rendkívüli perorvoslattal érintett határozat meghozatalát megelőző eljárásban részt vett. A Pp. fogalomhasználata itt eltér a másodfokú eljárásban használt „elintézésben részt vett” fogalomtól, annál nyelvileg kissé szigorúbb megfogalmazásnak tekinthető, bár kérdéses, hogy ez mennyiben tekinthető tudatos jogalkotói szóhasználatnak. Ezek alapján az eljárásban való részvétel minden, nemcsak az ügy érdemére vonatkozó, hanem egyéb eljárási cselekmény elvégzését is magában foglalja.

c) Értelmezést igényel, hogy a szünetelés, félbeszakadás, felfüggesztés után folytatódó eljárásban hozott érdemi határozat elleni fellebbezési eljárásban eljárhat-e az a bíró, aki az ügyviteli befejezés előtt a perben eljárt. Az ügyviteli befejezésnek minősülő szünetelés, félbeszakadás, felfüggesztés után folytatódó eljárás ugyan ügyviteli szempontból új eljárásnak minősül, de a korábbi eljárással egységes eljárást alkot, ezért a korábban megtett eljárási cselekményekben intézkedő bíróra is vonatkozik a kizárás.

d) Hasonlóan kell megítélni azt az esetet is, amikor hatályon kívül helyezést követően a megismételt eljárásban ugyan nem járt el a kizárással érintett bíró, de a hatályon kívül helyezés előtti eljárásban érdemi intézkedéseket tett. Ebben az esetben a megismételt eljárásban hozott döntés elleni fellebbezési eljárásban is vonatkozik rá a kizárási ok, hiszen a hatályon kívül helyezést követően csak ügyvitelileg minősül új ügynek a per, az eljárás azonban egységes, és ugyanabban az ügyben kell másodfokon érdemi döntést hozni.

e) Nem minősül viszont a másodfokú eljárásban kizárási oknak, ha a bíró az elsőfokú pert megelőző (nemperes) eljárásban vett részt. Ilyennek minősül az egyezségi kísérletre idézés (Pp. 168. §) vagy az ideiglenes intézkedés a perindítást megelőzően (Pp. 108. §). Ugyanez merül fel abban az esetben is, ha a bíró a pert követő végrehajtási eljárásban járt el, mert az ugyanazon végrehajtással kapcsolatban indult végrehajtási perekben (Pp. XL. Fejezet) másodfokon nem a saját határozatát bírálja felül, így vele szemben kizárási ok nem áll fenn.

Joggyakorlat

a) Az elsőfokú bíró csak ugyanazon ügy másodfokú eljárásában nem vehet részt kizártság címén. Az adott felek között folyamatban volt más per elsőfokú elintézésében való részvétel e másik perben nem idéz elő kizárást (BH1997. 450.).

b) Nem kizárt az első fokon eljárt bíróság ellen bírósági jogkörben okozott kár elbírálása iránti perben annak a bírónak az eljárása, aki részt vett a kártérítés alapjaként hivatkozott perben az elsőfokú bíróság által hozott határozatok felülbírálatában (BDT2023. 4667.).

c) Nem zárható ki elfogultság címén a per elbírálásából az a másodfokú tanács, amely az ügy elrendelt újratárgyalásának szempontjaira nézve utasítást ad az elsőfokú bíróságnak. A per elintézéséből önmagában azon az alapon sem zárható ki a másodfokú tanács, hogy előtte folyó más eljárásban az elfogultsági kifogással élő fél már több esetben pervesztes lett (BH1990. 348.).

14. § [A bíróság kizárása]

(1) A perben az a járásbíróság, törvényszék, illetve ítélőtábla sem járhat el,

a) amely a perben fél, a féllel együtt jogosított vagy kötelezett személy, továbbá az, amely a per tárgyát egészen vagy részben a maga részére követeli, vagy amelynek jogaira, illetve kötelezettségeire a per eredménye kihatással lehet, vagy

b) amelynek elnöke, illetve elnökhelyettese a 12. § a), b) vagy c) pontja értelmében ki van zárva.

(2) Az (1) bekezdésben meghatározott kizárási okok arra a jogi személyiséggel nem rendelkező bíróságra is vonatkoznak, amelynek bírái fölött a perben érintett bíróság elnöke gyakorolja az általános munkáltatói jogokat.

(3) Az eljáró bírósággal szemben kizárási ok fennállását önmagában nem alapozza meg, ha

a) a fél és az eljáró bíróság között más eljárás van folyamatban,

b) a per első-, illetve másodfokú elintézésében érintett bíróság perbevonása esetén a keresetkiterjesztés iránti kérelem visszautasításának van helye, vagy

c) a per jogszabály alapján a munkáltató helytállási kötelezettségébe tartozó, személyiségi jogot sértő tevékenység, illetve károkozás miatt a közigazgatási, bírósági vagy ügyészségi jogkörben eljáró személy ellen indul meg, abban az esetben sem, ha a bírósági jogkörben eljáró személy az eljáró bíróságon járt el.

Áttekintés

Ezen szakasz a bíróság kizárására vonatkozó rendelkezéseket tartalmazza akként, hogy meghatározza az egész bíróságot érintő abszolút kizárási okokat, valamint nevesíti azokat a körülményeket, amelyek kizárási okként nem vehetők figyelembe. A bíróságok közül a járásbíróságra (kerületi bíróságra), törvényszékre és az ítélőtáblára vonatkozó szabályokat állapít meg, a Kúriára tehát ezen szabályok nem alkalmazandók.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 14. § (1) bekezdés a) pontja objektív kizárási okként határozza meg, hogy ha a perben az eljáró bíróság maga a fél, a féllel együtt jogosított vagy kötelezett személy, továbbá ha a per tárgyát egészen vagy részben a maga részére követeli, vagy jogaira és kötelezettségeire a per eredménye kihatással lehet. Ezen szabályok teljes egészében megegyeznek a Pp 12. § a) pontjában foglaltakkal, amelyek a bíróra nézve tartalmazzák ugyanezen kizárási okokat. A szabály az 1952-es Pp. alapján fennálló jogalkalmazási bizonytalanságot küszöbölte ki azzal, hogy a bíróság közvetlen érdekeltsége esetére is kizárási okot határozott meg.

b) A Pp. 14. § (1) bekezdés b) pontja rögzíti, hogy a perben az a bíróság sem járhat el, amelynek elnöke, illetve elnökhelyettese a Pp. 12. § a), b) vagy c) pontjai értelmében kizárt. Ezek a közvetlen érdekeltség, a képviselői érdekeltség és a hozzátartozói érdekeltség esetei. A Pp. annyiban tartalmaz újítást, hogy a bíróság elnöke mellett az elnökhelyettesre is alkalmazni rendeli a bíróság kizárására vonatkozó szabályokat.

A Bszi. 118. § (1) bekezdése értelmében – jelen szakasz alkalmazása szempontjából relevánsan – bírósági vezető a bíróság elnöke, elnökhelyettese, kollégiumvezetője, kollégiumvezető-helyettese, csoportvezetője, csoportvezető-helyettese, tanácselnöke. Ezen körből a Pp. csak az elnök és az elnökhelyettes érdekeltsége esetén rendeli alkalmazni a bíróság kizárására vonatkozó szabályokat, a többi vezető érintettsége ezt nem alapozza meg.

c) A Pp. 14. § (2) bekezdése kimondja, hogy a bíróságra vonatkozó kizárási okok arra a jogi személyiséggel nem rendelkező bíróságra is vonatkoznak, amelynek bírái fölött a perben érintett bíróság elnöke gyakorolja az általános munkáltatói jogokat. Ez a rendelkezés a törvényszék és az illetékességi területén működő járásbíróságok (Budapesten kerületi bíróságok) összefüggésében merülhet fel, mert a Bszi. 16–24. §-ai értelmében a bíróságok közül csak a járásbíróság (kerületi bíróság) nem rendelkezik jogi személyiséggel.

Mindez azt jelenti, hogy a törvényszék elnökének vagy elnökhelyettesének érintettsége esetén nemcsak az adott törvényszék, hanem az illetékességi területéhez tartozó járásbíróságok (kerületi bíróságok) is kizártak az ügy elintézéséből, vagyis a járásbíróság (kerületi bíróság) előtt indult ügyekben is figyelemmel kell lenni a törvényszék elnökének, elnökhelyettesének érintettségére.

d) A Pp. 14. § (3) bekezdése szabályozza a Pp. 14. § (1) bekezdés a) pontjához kapcsolódóan azokat a körülményeket, amelyek a bíróság kizárásának okaként nem vehetők figyelembe.

A Pp. 14. § (3) bekezdés a) pontja szerint a fél és az eljáró bíróság közötti más eljárás folyamatban léte önmagában nem alapoz meg az eljáró bírósággal szemben kizárási okot. Ennek értelmében, ha a fél és az ügyében eljáró bíróság között értelemszerűen másik bíróság előtt – hiszen a bíróság saját ügyében nem járhat el a Pp. 14. § (1) bekezdésének a) pontja alapján – per van folyamatban, akkor a félnek az eljáró bíróság előtt folyamatban lévő egyéb ügyében a bírósággal szemben pusztán a perben állásukra tekintettel nem áll fenn kizárási ok.

A fél és a bíróság perben állása nem veszélyeztetheti a fél ügyének pártatlan elbírálását, mert a bírák a Bjt. 36. § (2) bekezdése alapján minden ügyben kötelesek befolyástól mentesen és részrehajlás nélkül eljárni. Abban az esetben, ha a fél és a bíróság között folyamatban lévő per alapja éppen az adott ügyben eljáró bíró magatartása, akkor sem a bíróság kizárása, hanem az adott bíró kizárása merülhet fel elfogultsága esetén.

A Pp. 14. § (3) bekezdés b) pontja értelmében az sem alapoz meg kizárási okot a bírósággal szemben, ha a per első-, illetve másodfokú elintézésében érintett bíróság perbe vonása esetén a keresetkiterjesztés iránti kérelem visszautasításának van helye. A visszaélésszerű joggyakorlás megakadályozására iktatta be a Pp. ezt a szabályt, hogy a már folyamatban lévő perben a felperes kifejezetten a kizárás elérése érdekében minden alap nélkül ne terjeszthesse ki keresetét az ügyében eljáró bíróságot perbe vonva.

Ebben az esetben a Pp. 54. § (2) bekezdés a)–c) pontjai alapján a perbe vonási kérelem visszautasításának van helye, ha a személyi változás törvény által meg nem engedett pertársaságot eredményezne, vagy a személyváltozás bejelentése elkésett, vagy a személy változást kezdeményező személy – bírósági felhívás ellenére – nem terjeszt elő a keresetlevélre vonatkozó szabályoknak megfelelő, a személyváltozással összefüggő keresetet. A visszaélésszerű joggyakorlást ebben az esetben az valósítja meg, hogy az eljáró bíróság alperesként történő perbe vonása nem alapos okkal történik (hanem a bíróság kizárásának céljával), így a kérelem visszautasításának van helye, de mivel a bíróság immár félként szerepel az eljárásban, a Pp. 14. § (1) bekezdés a) pontja alapján a további eljárása kizárt lenne. A Pp. 14. § (3) bekezdés b) pontja ezt nem teszi lehetővé.

Természetesen nem tartozik ezen törvényi rendelkezés alá, ha a keresetkiterjesztésre a Pp. szabályainak megfelelően, alappal kerül sor.

e) A Pp. 14. § (3) bekezdés c) pontja azt az esetet szabályozza, amikor a fél a kizárás elérése érdekében személyiségi jogi vagy kártérítési pert indít valamely közigazgatási, bírósági vagy ügyészségi jogkörben eljáró személlyel szemben olyan magatartás miatt, amely jogszabály alapján a munkáltató helytállási kötelezettségébe tartozik. Ezen perindítás sem alapozza meg önmagában a bíróság kizárását, abban az esetben sem, ha a bírósági jogkörben eljáró személy az eljáró bíróságon járt el.

A Ptk. 2:51. § (3) bekezdése alapján, ha bírósági jogkörben eljáró személy sért személyiségi jogot, a szankciókat a bírósággal szemben kell érvényesíteni. A Ptk. 6:549. § (1) bekezdése szerint a bírósági jogkörben okozott kárért való felelősség esetében a kárigényt a bírósággal szemben kell érvényesíteni. Ezekkel összhangban szabályozza a Pp. 176. § (1) bekezdés h) pontja, hogy a bíróság – hiánypótlási felhívás kiadását mellőzve – a keresetlevelet visszautasítja, ha a pert jogszabály alapján a munkáltató helytállási kötelezettségébe tartozó személyiségi jogot sértő tevékenység, illetve károkozás miatt a közigazgatási, bírósági vagy ügyészségi jogkörben eljáró személy ellen indították. Ha tehát a Ptk. és a Pp. ezen rendelkezései ellenére a pert a felperes nem a bíróság, hanem a bírósági jogkörben eljáró személy ellen indítja meg, amely keresetlevél a Pp. 176. § (1) bekezdés h) pontja alapján majd visszautasításra kerül, önmagában nem alapozza meg az eljáró bíróság kizárását.

Természetesen ha a per indítására a jogszabályoknak megfelelően kerül sor, és nem visszaélésszerű joggyakorlással, akkor az nem tartozik ezen szakasz rendelkezései alá.

f) A Pp. 14. § (2) bekezdés alapján kihangsúlyozandó, hogy a bíróság elnöke és elnökhelyettese érintettsége miatt a bíróság kizárása csak a Pp. 12. § a)–c) pontjaiban foglalt kizárási okok alapján merülhet fel. A Pp. 12. § d)–f) pontokban foglalt kizárási okok a bíróság kizárása szempontjából figyelmen kívül maradnak, legfeljebb az adott perben eljáró bíró elfogultság miatti kizárása jöhet szóba, ha a bírótól az ügy tárgyilagos megítélése emiatt nem várható. Ugyanez a helyzet akkor, ha a Pp. 12. §-ában meghatározott kizárási okok nem a bíróság elnökével vagy elnökhelyettesével szemben merülnek fel, hanem a Bszi. 118. § (1) bekezdésében felsorolt többi bírósági vezetővel szemben.

Ebben az esetben irreleváns, hogy a Pp. 12. § mely pontjában van a kizárási ok szabályozva, mindenképpen csak az adott eljárásban az eljáró bíró kizárása merülhet fel az elfogultság szabályai szerint, a bíróság kizárására ezen okok miatt nem kerülhet sor. Ezen szabályozás indoka, hogy ha minden vezetőre vonatkoznának a bíróság kizárásával kapcsolatos szabályok, akkor indokolatlanul megnövekedne a kizárással érintett ügyek száma. A jogalkotó észszerűbbnek tartotta, hogy egyéb vezetői érintettség esetén az adott ügyben felmerülő körülmények alapján egyedileg kerüljön vizsgálatra a bírói elfogultság.

g) Ki kell hangsúlyozni, hogy a bíróság kizárásával kapcsolatos szabályok a Kúriára nem terjednek ki. Abban az esetben ugyanis, amikor a Kúria a peres fél, vagy annak elnöke, elnökhelyettese érintett kizárási okkal, a jogorvoslathoz való jog nem tudna megfelelően érvényesülni, ugyanis nem lenne olyan bíróság, amely a Kúria helyett eljárhatna. A bírói gyakorlat egyébként ugyanezt az elvet követi akkor, amikor kimondja, hogy a bíróságok kizárására vonatkozó szabályok alkalmazása nem eredményezheti a teljes törvényszéki vagy ítélőtáblai szint, illetve a Kúria kizárását (BH2023. 272., BH2016. 284.). A felek bírósághoz forduláshoz való jogának biztosítása érdekében a Kúria kivételesen azt a bíróságot is kijelölheti a per elbírálására, amely a perben félként szerepel.

h) A jogi személyiséggel nem rendelkező járásbíróságok (kerületi bíróságok) főszabály szerint perbeli jogképességgel sem rendelkeznek, helyettük a jogi személyiséggel rendelkező törvényszék állhat perben. Kivételes esetben azonban előfordulhat, hogy törvény jogi személyiséggel nem rendelkező jogalanyt is feljogosít arra, hogy a perben fél legyen. Így tesz például az Info tv. 31. § (4) bekezdése a közérdekű adatok megismerésével kapcsolatos perek esetében. Ebben az esetben a pert az adatkezelőnek minősülő járásbíróság (kerületi bíróság) ellen kell megindítani. A Pp. 14. § (2) bekezdése alapján a bíróságokra vonatkozó kizárási okok a jogi személyiséggel nem rendelkező bíróságra is vonatkoznak, tehát saját ügyében a bíróság nem járhat el. Az Info tv. 31. § (5) bekezdésének hatásköri szabálya azonban azt is kimondja, hogy – bizonyos kivétellel – a per a járásbíróság hatáskörébe tartozik, és arra a törvényszék székhelyén lévő járásbíróság, Budapesten a PKKB illetékes azzal, hogy a bíróság illetékességét a közfeladatot ellátó szerv mint alperes székhelye alapítja meg. Mindez azt jelenti, hogy a járásbíróság (kerületi bíróság) ellen indított pert a székhelyi járásbíróságon kell megindítani, így előfordulhat, hogy a székhelyi járásbíróság előtt másik, azonos törvényszék illetékességi területe alá tartozó járásbíróság (kerületi bíróság) ellen indul per.

Ebben az esetben a két járásbíróság között nem alkalmazható a Pp. 14. § (2) bekezdésének kizárási szabálya, mert az csak a törvényszék perbeli érintettsége esetén állapítható meg (tehát a másodfokon eljáró törvényszék esetében már alkalmazható lenne). Azonban mivel a két járásbíróság ugyanazon törvényszék szervezeti egysége, gazdálkodásuk nem önálló, hanem a törvényszék gazdálkodásához kapcsolódik, így megállapítható a Pp. 14. § (1) bekezdésében foglalt azon fordulat alkalmazhatósága, hogy a per eredménye kihatással lehet az eljáró bíróság jogaira és kötelezettségeire. Ez a lehetséges kihatás a perköltség viselése tekintetében közvetlenül is tetten érhető. Azaz ebben az esetben a perben eljáró bíróság kizárása is vizsgálható.

i) A Pp. 14. § (3) bekezdés a) pontjában meghatározottak szerint az eljáró bírósággal szemben kizárási okot önmagában nem alapoz meg, ha a fél és az eljáró bíróság között más eljárás van folyamatban. A kizárási kérelmek indokaként az a hivatkozás is előfordul, hogy a fél és az eljáró bíróság között más eljárás volt folyamatban. A már befejeződött eljárás még kevésbé alapozhat meg kizárási okot az eljáró bírósággal szemben, mint a folyamatban lévő eljárás, hiszen a jogvita a felek között már lezárult.

Joggyakorlat

Az értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák g) pontjában említett joggyakorlaton kívül ismét fel kell hívni a figyelmet a Pp. 12. §-ánál is említett jogesetre, amely a bíróságok kizárására is vonatkozik.

A BDT2021. 4381. döntés értelmében a bíró, bíróság kizárásának okát a perben akkor is figyelembe kell venni, ha az azt megalapozó körülmény a per során utóbb megszűnik. Ha a kizárási ok fennáll, ennek következtében a bíró, bíróság az ügy elintézéséből azonnal kizárt – független attól, hogy a kizárásra irányuló nemperes eljárást kezdeményezték-e, lefolytatták-e, a kizárási kérelmet mikor bírálták el –, és eljárásának tilalma nem szűnik meg utólag azzal, hogy esetleg a kizárásra alapot adó ok a későbbiekben már nem áll fenn.

Ezen értelmezés képezte az alapját annak is, hogy a Pp. 14. § (3) bekezdés b) és c) pontjaiba a kizárás jogintézményének visszaélésszerű gyakorlásával kapcsolatos szabályok bekerültek, hiszen a kizárás okának megszüntetésével (a keresetkiterjesztés vagy a keresetlevél visszautasításával) a bíróság kizárása, eljárásának tilalma utólag már nem szüntethető meg.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:51. §, 6:549. §

2011. évi CLXII. törvény a bírák jogállásáról és javadalmazásáról 36. §

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 16–24. §, 118. §

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról 31. §

15. § [A kizárási kérelem bejelentése]

(1) A bíró a bíróság elnökének köteles – a kizárási ok megjelölésével – haladéktalanul bejelenteni, ha vele szemben kizárási ok áll fenn. Ha a bíró a 12. § f) pontja szerinti okot kíván bejelenteni, nyilatkozatát írásban köteles indokolni.

(2) A kizárási okot a fél is bejelentheti. E bejelentésnek az eljárás bármely szakaszában – az eljárást befejező határozat meghozataláig – van helye, azonban a 12. § f) pontja szerinti okot a fél a tárgyalás megkezdése után csupán akkor érvényesítheti, ha valószínűsíti, hogy a bejelentés alapjául szolgáló tényről csak a tárgyalás megkezdése után szerzett tudomást, és a tudomásszerzést követően az okot haladéktalanul bejelenti.

Áttekintés

a) Jelen szakasz a kizárási kérelem bejelentésére vonatkozó szabályokat tartalmazza. Ez alapján a kizárási kérelmet maga a bíró vagy a fél jelentheti be.

b) A Pp. 15. § (1) bekezdése a bíró kötelezettségévé teszi a vele szemben fennálló kizárási ok haladéktalan bejelentését. A bejelentést a bíróság elnöke felé kell megtenni, és annak az eljárás bármely szakaszában helye van. Ha a bíró a Pp. 12. § f) pontja szerinti elfogultságra hivatkozik, nyilatkozatát írásban köteles indokolni.

c) A Pp. 15. § (2) bekezdése a fél részére is lehetővé teszi a kizárási ok bejelentését. A fél a bejelentését szintén az eljárás bármely szakaszában megteheti, de csak az eljárást befejező határozat meghozataláig. További megkötés, hogy a Pp. 12. § f) pontja szerinti elfogultságot a tárgyalás megkezdése után a fél csak akkor jelentheti be, ha valószínűsíti, hogy a bejelentés alapjául szolgáló tényről csak a tárgyalás megkezdése után szerzett tudomást, és a tudomásszerzést követően a kizárási okot haladéktalanul bejelenti.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A bíró bejelentésének alakszerűsége körében kiemelendő, hogy a Pp. csak az elfogultsággal kapcsolatos bejelentés esetében írja elő az írásbeli indokolás kötelezettségét. Az abszolút kizárási okok esetén nem tartalmaz ilyen előírást, így az azokkal kapcsolatos bejelentés bármilyen formában – akár szóban is – indokolás nélkül megtehető. Ha a kizárási okot a bíró maga jelenti be, a kizárási kérelmet mindenképpen igazgatási ügykörben kell elintézni, vagyis az ügy elbírálására másik tanácsot kell kijelölni.

b) A Pp. 12. § f) pontja szerinti elfogultság bejelentésekor a törvény a bíró részére írásbeli indokolási kötelezettséget ír elő. Ennek oka, hogy a kizárás iránti bejelentés elintézése során a kizárási ok fennállását és annak alaposságát minden esetben vizsgálni kell, függetlenül a bejelentő személyétől. Az elfogultság megítélésénél figyelembe veendő szempont a Bszi. 8. § (1) és (2) bekezdéseiben foglalt garanciális szabály, amelynek értelmében senki nem vonható el törvényes bírájától.

Ezért a jogintézmény alkalmazására csak kivételesen, valóban indokolt esetben kerülhet sor. A felek által bejelentett elfogultsági kifogások vizsgálata bírósági hatáskörben, indokolással ellátott végzés meghozatalával történik, a nyilvánvalóan alaptalanul bejelentett kizárási kérelem esetén szankcióként pénzbírság kiszabása alkalmazandó. A bíró által bejelentett elfogultsági ok is ugyanilyen vizsgálat alá helyezendő, mert el kell kerülni, hogy a bíró visszaélésszerűen ne háríthassa el magától a számára bármely okból nem kívánatos ügy elintézését.

A bejelentés indokainak vizsgálata a fél által tett bejelentés esetén vezethet a kizárási kérelem elutasításához, de a bíró saját kizárására irányuló alaptalan bejelentése nem eredményezheti a bírónak az eljárás lefolytatására való kötelezését. A Pp. nem kívánja a bírót alaptalan bejelentése esetén szankcionálni sem, mert ez a kérdés a szolgálati jogviszonyára tartozik, vagyis a fegyelmi felelőssége körében vizsgálandó. Szintén ez a helyzet akkor, ha a bíró a kizárási ok fennállására vonatkozó bejelentését elmulasztja vagy késedelmesen (nem haladéktalanul) teljesíti.

c) Megjegyzendő, hogy a bíró az írásbeli bejelentését a bíróság elnökéhez címzetten teszi meg, amelyet nem az érintett peres ügyben, hanem a bírósági elnöki ügyvitel keretében kell kezelni a Beisz. 179. § (2) bekezdése alapján. A bírósági elnöki ügyvitel keretében kezelt iratok a Büsz. 86. § (1) bekezdése értelmében nem megtekinthetők, azokra a felek Pp. 162. § (1) bekezdésében biztosított iratbetekintési joga nem vonatkozik, így a bírói bejelentés tartalmát (az elfogultság okát) a felek nem ismerhetik meg.

d) A kizárási kérelem bejelentésére a Pp. a felek részére határidőt szab, mégpedig az abszolút kizárási okok esetében az eljárás bármely szakaszában az eljárást befejező határozat meghozataláig lehet a bejelentést megtenni. Ezen rendelkezés akként értelmezhető, hogy az eljárás minden szakaszában (az elsőfokú eljárásában, a fellebbezési eljárásban és a rendkívüli perorvoslati eljárásokban is) előterjeszthető a kizárási kérelem, de csak az adott eljárási szakasz folyamatban léte alatt, annak befejeződéséig.

A törvény által használt eljárást befejező határozat fogalom akként értelmezhető, hogy az az adott eljárási szakaszt befejező határozat függetlenül attól, hogy az érdemben vagy ügyvitelileg fejezi be az adott eljárást. Korlátozottabb a relatív kizárási oknál a kizárási kérelem bejelentésére nyitva álló határidő, mert ezt főszabály szerint még a tárgyalás megkezdése előtt be kell jelentenie a félnek, a tárgyalás megkezdése után csak kivételesen és kizárólag akkor érvényesítheti megalapozottan, ha valószínűsíti, hogy a bejelentés alapjául szolgáló tényről csak a tárgyalás megkezdése után szerzett tudomást, és a tudomásszerzés után az okot haladéktalanul bejelenti. Ezen feltételeknek együttesen kell fennállnia. A késedelmes bejelentés jogkövetkezményeiről az e) pontban részletesen szólunk.

e) Számos jogértelmezési probléma merül fel a fenti d) pontban részletezett határidő elmulasztása esetén alkalmazandó eljárás és jogkövetkezmények kapcsán, és ebben a bírói gyakorlat sem egységes. Hiába tartalmaz a Pp. határidőt a kizárási kérelem előterjesztésére, mégis igen gyakori, hogy elkésetten, sőt csak az eljárást befejező határozat meghozatalát követően jelentenek be a felek kizárási okot a bíróval vagy a bírósággal szemben, ezzel is kifejezésre juttatva a befejező határozattal szembeni egyet nem értésüket. Ezen késedelmes kérelmek elintézésére vonatkozóan a Pp. nem tartalmaz a kizárás szabályai között speciális rendelkezéseket, ezért a Pp. általános szabályaiból kell kiindulni. A kizárási kérelem elintézése a Pp. 16–17. §-ai értelmében igazgatási ügykörben vagy bírósági hatáskörben történhet.

f) A Pp. 16. § (3) bekezdése kifejezetten rögzíti azokat ez eseteket, amikor a kizárás igazgatási ügykörben elintézhető (ha a bíró a rá vonatkozó kizárási okot maga jelenti be vagy a fél által bejelentett kizárási okot elismeri), a Pp. 17. § (1) bekezdése viszont minden más esetben („ha a kizárás kérdését igazgatási ügykörben nem intézik el”) a bíróság hatáskörébe utalja a kérelem elintézését. Ezért az elkésett kérelem igazgatási ügykörben történő elintézése semmiképpen nem támogatható, mert ezzel a bíróság hatáskörének elvonására kerülne sor még akkor is, ha az igazgatási ügykörben eljáró bírósági elnök csupán írásbeli tájékoztatást ad a félnek arról, hogy folyamatban lévő ügy hiányában bejelentésének nincs helye. Az elkésett kérelem jogkövetkezményének levonására nem az igazgatási vezető, hanem a bíróság jogosult. Felmerül a gyakorlatban az is megoldásként, hogy maga a kizárási ügyben eljáró (vagy befejezett ügyben eljárt) bíró értesíti a kizárási kérelmet benyújtó felet a Pp. 149. § (1) bekezdése alapján arról, hogy az elkésett perbeli cselekménye hatálytalan.

Ebben az esetben aggályokat vethet fel, hogy éppen az a bíró intézi el a kizárási kérelmet – még ha alaptalan is –, akivel szemben bejelentéssel éltek. Ezért a tisztességes bírósági eljárás követelményének megfelelő, helyeselhető megoldásnak az tekinthető, ha a kizárási kérelem, attól függetlenül, hogy az folyamatban lévő vagy befejezett ügyben érkezett-e, a Pp. 17. §-a alapján meghatározott rendben, bírósági hatáskörben nyer elintézést. Ezt az érvelést támasztja alá az is, hogy a kizárási kérelem – amennyiben igazgatási ügykörben nem nyer elintézést – egy a peres eljárásba ékelt nemperes ügy kezdőiratának minősül, és a többi nemperes eljáráshoz hasonlóan ebben kell állást foglalni a beadvány elkésettségéhez kapcsolódó joghatásokról.

Mivel a Pp. nem teszi lehetővé a kizárási kérelem visszautasítását, a Pp. 149. § (1) bekezdése alapján a hatálytalanság megállapítása és a fél arról való értesítése merülhet fel az elkésettség jogkövetkezményeként. Amennyiben a nemperes eljárásban eljáró egyesbíró vagy bírói tanács úgy ítéli meg, hogy a beadvány nem elkésett, az érdemi döntése meghozatala előtt be kell szerezni a bíró nyilatkozatát is.

g) Előfordul a gyakorlatban olyan eset is, amikor a fél az elfogultsági kifogását az eljárást befejező határozat elleni fellebbezésében terjeszti elő. Ezt meg kell különböztetni a Pp. 17. § (4) bekezdésében foglalt azon esettől, amikor a kizárási kérelmet az elsőfokú eljárásban előterjesztik, de a bíróság azt elutasítja, és a fél az eljárást befejező határozat elleni fellebbezésben tesz panaszt, mivel a kizárási kérelem elutasításával szemben önálló fellebbezésnek nincs helye. Az utóbbi esetben a másodfokú bíróság a bíró kizárásának elutasításáról szóló határozatot is a felülbírálat körébe vonja, hiszen a Pp. 380. § b) pontja alapján abszolút hatályon kívül helyezési ok, ha az eljárásban olyan bíró vett részt, akivel szemben kizáró ok áll fenn. A fellebbezésben újonnan előterjesztett kizárási kérelem azonban más megítélés alá esik, az elsőfokú eljárás vonatkozásában ugyanis az már alappal nem terjeszthető elő, erre a másodfokú bíróság az érdemi határozatában utalhat. Az ezzel kapcsolatos jogértelmezési problémákról részletesebben a Pp. 380. §-ához írt magyarázat szól.

Joggyakorlat

Igen részletes útmutatást ad a BDT2012. 2738. jogeset arra vonatkozóan, hogy a bíró az elfogultsága tárgyában tett nyilatkozatát milyen szempontok szerint köteles indokolni. Eszerint nem tesz eleget indokolási kötelezettségének a bíró akkor, ha egyéb konkrét ok megjelölése nélkül csupán arra utal, hogy az ügyfél korábbi ügyében már bejelentette az elfogultságát, és ezért e nyilatkozatához kötve van. Utal a jogeset a Pp. 12. §-ának magyarázatánál részletesebben kifejtett Panyik kontra Magyarország ügyben (EJEB2011. 12748/06.) született EJEB ítéletre, amely a bíróság álláspontja szerint nem mentesíti az elfogultságát bejelentett bírót e nyilatkozatának indokolására vonatkozó kötelezettsége alól. Az elfogultságát bejelentett bíró konkrétan köteles megjelölni azt a – rendszerint személyes – körülményt, amelyből egyértelműen megállapítható, hogy mi az az „egyéb ok”, amely folytán tőle az ügy tárgyilagos megítélése nem várható el. A bírói nyilatkozat indokolási kötelezettségének elmulasztása jogkövetkezménnyel nem jár, mert a kizárás és kijelölés tárgyában eljáró bíróság az elfogultsági nyilatkozatot még e mulasztás esetén sem bírálhatja felül, azonban hivatalból köteles a bírák figyelmét felhívni e kötelezettségük megtartására.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 8. §

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól 86. §

17/2014. (XII. 23.) OBH utasítás a bíróságok egységes iratkezelési szabályzatáról 179. §

16. § [A kizárási kérelem elintézése igazgatási ügykörben]

(1) A bíróság hivatalból ügyel arra, hogy kizárt bíró vagy bíróság az eljárásban ne vegyen részt.

(2) Kizárási ok esetén a kizárást a bíróság elnöke hivatalból kezdeményezi.

(3) Ha a bíró a rá vonatkozó kizárási okot maga jelenti be, vagy a fél által bejelentett kizárási ok fennálltát elismeri, más bíró, illetve tanács kijelölése iránt a bíróság elnöke intézkedik. Ilyen esetben a kizárás tárgyában külön határozatot hozni nem kell.

Áttekintés

a) A kizárási kérelmet a törvény alapján két módon lehet elintézni: igazgatási jogkörben más bíró, tanács kijelölésével, vagy bírósági hatáskörben alakszerű végzés meghozatalával. A Pp. 16. §-a a kizárási kérelem igazgatási ügykörben történő elintézésének szabályait tartalmazza.

b) A Pp. 16. § (1) bekezdése kimondja, hogy a bíróságnak hivatalból kell figyelmet fordítania arra, hogy eljárása megfeleljen a tisztességes és pártatlan eljárás követelményeinek, ennek keretében arra is ügyelnie kell, hogy kizárt bíró vagy bíróság ne vehessen részt az eljárásban. Ennek értelmében a bíróság elnökének, de az egyéb bírósági vezetőknek is figyelemmel kell lennie a kizárási okokra, ezt adott esetben már az eljáró bíró vagy tanács kijelölésénél (szignálás) figyelembe vehető, amennyiben a bíróság ügyelosztási rendje lehetőséget ad erre.

A Pp. 16. § (2) bekezdése ehhez kapcsolódóan rögzíti, hogy kizárási ok fennállása esetén a bíróság elnöke hivatalból kezdeményezi a kizárást.

c) A Pp. 16. § (3) bekezdése meghatározza, hogy a kizárási kérelem igazgatási jogkörben történő elintézésének két esete lehet: ha a bíró a rá vonatkozó kizárási okot maga jelenti be, vagy a fél által bejelentett kizárási ok fennálltát elismeri. Közös ebben a két esetben, hogy a bíró maga is akként nyilatkozik, hogy a kizárási ok fennáll. Ebben az esetben a bíróság elnöke a Büsz. 32. § (1) bekezdése szerint jár el, és a kizárási okra tekintettel intézkedik más bíró vagy más tanács kijelölése iránt. Természetesen nemcsak a bíróság elnöke, hanem az ügyelosztásra jogosult más bírósági vezető is eljárhat abban, hogy az ügy intézésére másik bírót vagy tanácsot jelöl ki (átszignálás). Ekkor a kizárás tárgyában külön határozatot hozni nem kell, az ügy átosztásával a kizárási kérelem elintézést nyer.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Utalni kell arra, hogy a Pp. az 1952-es Pp.-vel ellentétben nem teszi lehetővé a bírónak, hogy a fél által bejelentett kizárási kérelemre akként nyilatkozzon, hogy mellőzéséhez hozzájárul. Ezen szabály korábbi alkalmazásával előfordulhatott, hogy úgy került másik bíró kijelölésre az ügyben, hogy közben az eljáró bíróval szemben nem állt fenn kizárási ok. A Pp. kifejezetten a kizárási ok fennálltának elismeréséhez köti az igazgatási ügykörben történő elintézést, ezzel is erősítve a törvényes bíróhoz való jog érvényesülését. A bírónak tehát egyértelműen kell nyilatkoznia a kizárás kérdésében. Amennyiben nyilatkozata nem tartalmazza, hogy az ügyben elfogult, csupán arról nyilatkozik, hogy nem ellenzi saját mellőzését, a Pp. szabályai alapján az ügy átosztására igazgatási úton kizárás miatt nem kerülhet sor. Ebben az esetben a fél és a bíró nyilatkozata alapján bírósági hatáskörben kell a kizárási kérelemről dönteni.

b) A Pp. szabályozása ugyanakkor az eljáró bíró azon nyilatkozatának, hogy vele szemben kizárási ok áll fenn, feltétel nélkül hitelt ad. Bár a kizárási ok fennálltát és annak alaposságát minden esetben vizsgálni kell, ez a vizsgálat nem vezethet arra az eredményre, hogy a bírót az eljárás lefolytatására kötelezik.

Az Alkotmánybíróság 17/2001. (VI. 1.) AB határozatában kimondta, hogy a bíró által tett elfogultsági kifogás körében az esetleges bírói visszaélés elintézési módja nem lehet a konkrét ügyben a kizárás megtagadása, az csak egy külön eljárás keretében a bíró fegyelmi felelősségre vonását eredményezheti. Ennek elvi indoka az, hogy a bíró általi bejelentés alapossága nem képezheti mérlegelés tárgyát: azt a bírót, aki maga kéri a kizárását az ügy további intézéséről, feltétlenül ki kell zárni. Ugyanis a bíró elfogultsági bejelentése önmagában megszünteti a pártatlanság és elfogulatlanság látszatát, a bíróság végső döntésének értékét, elfogadottságát vitathatóvá teszi. (Ehhez lásd még a Pp. 12. és 15. §-aihoz írt magyarázatot is.)

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó jogi szabályozás

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól 32. §

17. § [A kizárási kérelem elintézése bírósági hatáskörben]

(1) Ha a kizárás kérdését igazgatási ügykörben nem intézik el, a kizárás tárgyában

a) egyesbíró esetén ugyanannak a bíróságnak ugyanazon a fokon eljáró másik egyesbírája,

b) tanács elnöke vagy tagja esetén ugyanannak a bíróságnak ugyanazon a fokon eljáró másik tanácsa

tárgyaláson kívül határoz.

(2) Ha ugyanannak a bíróságnak nincs olyan bírája vagy tanácsa, amelyre a kizárási ok nem vonatkozik, vagy ha a kizárási ok az egész bíróságra kiterjed, a kizárás kérdésében a másodfokú bíróság, a törvényszéket mint másodfokú bíróságot érintő ok esetén az ítélőtábla, az ítélőtáblát mint másodfokú bíróságot érintő ok esetén a Kúria határoz.

(3) Ha a bejelentést nem maga a bíró tette, nyilatkozatát a döntés előtt be kell szerezni.

(4) A kizárási kérelem elutasítása miatt csak abban a fellebbezésben lehet panaszt tenni, amely az eljárást befejező határozat ellen irányul.

Áttekintés

a) A kizárási kérelmet a törvény alapján két módon lehet elintézni: igazgatási jogkörben más bíró, illetve tanács kijelölésével, vagy bírósági hatáskörben alakszerű végzés meghozatalával. A Pp. 17. §-a a kizárási kérelem bírósági hatáskörben történő elintézésének szabályait tartalmazza.

Ha a bíró maga jelenti be a kizárási okot vagy a fél által bejelentett kizárási okot elismeri, a kizárási kérelem igazgatási ügykörben az ügy másik bíró vagy tanács kijelölésével elintézhető. Minden más esetben a kizárási kérelem bírósági hatáskörben, tárgyaláson kívül meghozott végzéssel intézendő el.

b) A Pp. 17. § (1) bekezdése meghatározza, hogy a kizárás tárgyában ki jogosult dönteni. Eszerint egyesbíróra vonatkozó kizárási kérelemről ugyanannak a bíróságnak ugyanazon a fokon eljáró másik egyesbírája, tanács elnöke vagy tagja esetén ugyanannak a bíróságnak ugyanazon a fokon eljáró másik tanácsa jár el.

c) A Pp. 17. § (2) bekezdése arra az esetre tartalmaz szabályozást, ha ugyanannak a bíróságnak nincs olyan bírája vagy tanácsa, amelyre a kizárási ok nem vonatkozik, vagy ha a kizárási ok az egész bíróságot érinti. Ezekben az esetekben a kizárás kérdésében a másodfokú bíróság jár el, a törvényszéket mint másodfokú bíróságot érintő ok esetén az ítélőtábla, az ítélőtábla mint másodfokú bíróságot érintő ok esetén a Kúria határoz.

d) A Pp. 17. § (3) bekezdése rögzíti, hogy amennyiben a bejelentést nem maga a bíró tette, nyilatkozatát a döntés előtt be kell szerezni. A bírónak tehát minden esetben nyilatkoznia kell a rá vonatkozó kizárási ok fennállásáról.

e) A Pp. 17. § (4) bekezdése a jogorvoslati jogról rendelkezik akként, hogy a kizárási kérelem elutasítása miatt külön fellebbezéssel nem lehet élni, csak az eljárást befejező határozat ellen benyújtott fellebbezésben lehet panaszt tenni. Értelemszerű, hogy a kizárási kérelemnek helyt adó végzés ellen nincs helye jogorvoslatnak.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Fel kell hívni a figyelmet arra, hogy vannak olyan speciális esetek, amikor a Pp. 9. § (1) bekezdésének kivétel szabálya alapján első fokon nem egyesbíró, hanem három hivatásos bíróból álló tanács jár el, például a kollektív igényérvényesítéssel kapcsolatos perekben, külön törvények alapján egyes szabadalommal vagy védjeggyel kapcsolatos perekben (részletesen lásd a Pp. 9. §-ához írt magyarázatot).

Ekkor a Pp. 17. § (1) és (2) bekezdéseinek helyes értelmezése alapján a tanáccsal vagy annak valamelyik tagjával szemben előterjesztett kizárási kérelem elbírálására ugyanazon bíróságnak ugyanazon a fokon (jelen esetben első fokon) eljáró tanácsa jogosult, első fokon eljáró egyesbíró tehát nem dönthet. Amennyiben az adott bíróság ügyelosztási rendje szerint első fokon nincs, vagy nem jár el másik tanács, akkor a kizárásról a másodfokú bíróságnak kell döntést hoznia.

Ha a kizárási kérelmet a másodfokú bíróság elutasítja, az ügyben eredetileg is eljáró tanács előtt folytatódhat az ügy. Ha a kizárási kérelemnek helyt ad, akkor a Pp. 31. § (1) bekezdése alapján az eljáró bíróságot ki kell jelölnie.

b) A kizárási ügyekben a bíróság eljárásával kapcsolatban több jogértelmezési kérdés merül fel, mert a kizárásra vonatkozó Pp. szabályozás több ponton nem egyértelmű vagy hiányos. A kizárási kérelem elintézésére a bíróságokra kötelezően a Beisz. 179. §-a tartalmaz szabályokat. Eszerint a bíróság előtt folyamatban lévő ügyben kizárási ok bejelentése esetén – függetlenül attól, hogy azt a bíró maga vagy más jogosult jelentette-e be – a bejelentést tartalmazó iratot elnöki ügyként kell lajstromozni. A bejelentés indokolását a kizárás elintézésének igazgatási tárgyú iratai között, elnöki ügyszám alatt kell kezelni.

Az eljáró bíró nyilatkozatát a kizárási ok fennálltáról tehát az elnöki ügyben kell beszerezni, ezt követően tud döntést hozni az elnök is arról, hogy a kizárási kérelem igazgatási jogkörben elintézhető-e. Amennyiben az elnök vagy az ügykiosztásra jogosult bírósági vezető az ügy átosztásáról intézkedik, a kizárási kérelem ezzel külön határozat meghozatala nélkül elintézést nyer. Amennyiben igazgatási jogkörben a kérelem nem intézhető el, a kizárási kérelmet bírósági hatáskörben kell elintézni. Ehhez a kizárási kérelmet polgári nemperes ügy kezdőirataként kell lajstromozni és a Pp. 17. § (1) bekezdésben meghatározottak figyelembevételével a nemperes ügyet másik egyesbíróra vagy tanácsra kiosztani.

A nemperes ügyben tárgyaláson kívül kell meghozni a kizárási kérelmet elbíráló döntést, amelyet – az ugyanazon fokon meghozott kizárás iránti kérelemről való döntés esetén – az érintett bírósági ügyhöz is utóiratként lajstromozni kell. A kizárásról való döntést követően a bíró vagy bírák nyilatkozatait a megfelelő szintű bíróság vagy bíróságok elnöki irodájába az elnöki ügy iratai közé kell visszaküldeni.

A személyes adatok védelmére tekintettel kérdésként merül fel, hogy a kizárási kérelemre tett bírói nyilatkozat tartalmát a felek megismerhetik-e, illetve zártan kell-e ezt az iratot kezelni.

A jelenleg hatályos szabályozás a kizárás iránt indult nemperes eljárásra nem tartalmaz speciális szabályokat, vagyis az iratok megtekintése, a zárt adatkezelés vonatkozásában az általános szabályok alkalmazandók. Így a nemperes ügyben a felek a Pp. 162. § (1) bekezdése alapján iratbetekintési jogukat gyakorolhatják, ez azonban nem vonatkozik a bírói nyilatkozatokra, mert azok nem képezik a nemperes irat részét.

Azok a Beisz. 179. §-ának idézett szabályai értelmében az elnöki ügyirat részét képezik, azokat csak az elbírálás idejére csatolják a nemperes ügyhöz, és a döntéshozatalt követően vissza is kell küldeni az iratokat az elnöki ügy irataihoz. Erre tekintettel azok a felek által nem ismerhetők meg a Büsz. 86. § (1) bekezdése alapján. A zárt adatkezelés kérdése sem merülhet fel, arra a Büsz. 41. § (1) bekezdése alapján egyébként is kizárólag törvény felhatalmazása alapján lenne lehetőség.

c) A fentiek alapján további kérdésként merül fel, hogy amennyiben a felek által nem betekinthető a bírói nyilatkozat tartalma, akkor a kizárási kérelem elbírálásról szóló végzés indokolásában mennyiben lehet az abban foglaltakat ismertetni. A határozat indokolásában a bíró nyilatkozatának tartalmát és a bíróság döntésének meghozatalában szerepet játszó körülményeket, mérlegelési szempontokat, a kérelemről való döntés indokait a szükségeshez képest meg kell jeleníteni. Természetesen a kizárás kérdésében döntő bíróság megítélésére van bízva, hogy az adott ügyben mennyire tartja szükségesnek az okszerű indokoláshoz a felmerülő kizárási ok részletezését, de a bíróság indokolási kötelezettségének mindenképpen eleget kell tennie.

Az indokolási kötelezettség kapcsán egyébként megjegyzendő, hogy a Pp. szabályozása ebben a kérdésben is igen ellentmondó. A Pp. 349. § (3) bekezdése értelmében ugyanis – a törvény eltérő rendelkezése hiányában – nem tartalmaz indokolást az a végzés, amely ellen külön fellebbezésnek nincs helye. A kizárás szabályai között erre vonatkozó rendelkezés nem található, holott a kizárás tárgyában hozott végzés ellen külön fellebbezésnek nincs helye.

A Pp. szabályai között tehát az indokolási kötelezettség nincs kimondva, ennek ellenére a bírói gyakorlat következetes abban, hogy a kizárásról hozott végzés indokolást tartalmaz. A bírói gyakorlatnak ez a megközelítése azzal indokolható, hogy amennyiben a végzés nem tartalmazna indokolást, akkor teljes egészében kiüresedne a félnek azon joga, hogy az eljárást befejező érdemi határozat elleni benyújtott fellebbezésben panaszt tegyen, hiszen nem lenne tisztában azokkal az okokkal, amelyet az elutasító végzés meghozatalához vezettek. Ugyanakkor a kizárás kérdésében a bírósági hatáskörben lefolytatott eljárást külön nemperes eljárásként értékelve, a kizárás tárgyában meghozott végzést a nemperes eljárás érdemi befejező határozatának tekinthetjük, amelyet indokolni kell.

d) Ha a kizárási ok az egész bíróságra vonatkozik, a kizárás mellett az eljáró bíróság kijelöléséről is dönteni kell a Pp. 31. §-ában foglaltak szerint. Mivel a kizárás és a kijelölés kérdésében legtöbbször ugyanaz a bíróság jogosult eljárni, általában ugyanabban a végzésben kerül sor a kizárás megállapítására és az eljáró bíróság kijelölésére. A bírói gyakorlat azonban nem egységes abban, hogy mindkét döntés szerepel-e a végzés rendelkező részében, vagy csak az eljáró bíróság kijelöléséről történik rendelkezés, és a végzés indokolása tartalmazza a kizárási ok fennálltának megállapítását.

Mivel a kizárás és a kijelölés kérdésében külön döntéshozatal szükséges, az a megoldás tekinthető eljárásjogilag szabályszerűnek, hogy mindkét rendelkezést tartalmazza a végzés rendelkező része.

Ez azzal is alátámasztható, hogy előfordulhat olyan eset, amikor a kijelölés kérdésében másik bíróság jogosult dönteni, mint amelynek a kizárás kérdésében kell eljárnia. Példaként említhető, hogy a járásbíróságra vonatkozó kizárási okot a másodfokon eljáró törvényszék állapítja meg, azonban előfordulhat, hogy a kijelölés kérdésében már nem dönthet, mert a területén lévő másik járásbíróság nem jelölhető ki (például ugyanazon kizárási ok miatt szintén nem járhat el, vagy az adott pertípusban hatáskörrel és illetékességgel csak a kizárással érintett, törvényszék székhelyén működő járásbíróság rendelkezik).

Ebben az esetben két külön végzés rendelkezik a kizárás és a kijelölés kérdéséről. E két kérdésben külön-külön akkor is dönteni kell, ha ugyanazon bíróság jár el.

Joggyakorlat

A BH2023. 272. jogesetben a bíróság elvi éllel kimondta, hogy a Pp. eljáró bíró és bíróság kizárására vonatkozó szabályainak alkalmazása nem járhat egy teljes ítélkezési szint, azaz valamennyi járásbíróság, törvényszék vagy ítélőtábla kizárásával, mert ez esetben nem maradna olyan más bíróság, amely az adott ügy tárgya szerint irányadó hatáskörben eljárhatna, amely elláthatná az Alaptörvény 25. cikk (1)–(2) bekezdései szerinti igazságszolgáltatási tevékenységet, dönthetne a magánjogi jogvitában. Ez a következtetés vonható le az Alaptörvény 1. cikk (1) bekezdés második mondatából is, amely szerint az államot az alapjogok érvényesíthetőségével kapcsolatban objektív intézményvédelmi kötelezettség terheli, amelynek alapján az alapjogok érvényesítésének feltételeit, így a bírósághoz fordulás jogának érvényesítését is biztosítania kell. Ez a kötelezettség az államot akkor is terheli, ha a felperes bírák és bíróságok eljárásjogi szempontból szükségtelen együttes perlésével maga korlátozza vagy zárja ki a bírósághoz fordulás jogának gyakorlását. Mindezekre tekintettel a felperes bírósághoz forduláshoz való jogának biztosítása érdekében a Kúria kivételesen azt a bíróságot is kijelölheti a per elbírálására, amely bíróság a perben félként szerepel (Kúria Pkk.II.24.501/2022/2., Pkk.I.24.613/2023/2.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye 1. cikk, 25. cikk

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól 41. §

17/2014. (XII. 23.) OBH utasítás a bíróságok egységes iratkezelési szabályzatáról 179. §

18. § [A kizárás egyéb szabályai]

(1) Az a bíró, aki a személyére vonatkozó kizárási okot maga jelentette be, bejelentésének elintézéséig a perben nem járhat el. Minden más esetben az érintett bíró továbbra is eljárhat ugyan, de a 12. § a)–e) pontja szerinti kizárás esetén, a bejelentés elintézéséig az érdemi határozat hozatalában nem vehet részt. Ha ugyanaz a fél, ugyanabban a perben a kizárási kérelem elutasítása után tesz újabb bejelentést a bíró ellen, ez a korlátozás sem érvényesül.

(2) Ha a fél nyilvánvalóan alaptalanul tesz kizárásra irányuló bejelentést, vagy ugyanabban a perben ugyanazon bíró ellen ismételten alaptalan bejelentést tesz, őt a bíróság a kizárási kérelmet elutasító határozatban pénzbírsággal sújtja.

(3) A bírák kizárására vonatkozó rendelkezéseket a jegyzőkönyvvezető kizárására is alkalmazni kell.

(4) A kizárás kérdésében a bíróság soron kívül határoz.

Áttekintés

A Pp. 18. §-a a kizárás egyéb eljárási szabályait tartalmazza.

a) A Pp. 18. § (1) bekezdése rendezi, hogy a kizárás bejelentésének megtételétől a kizárás elintézéséig az eljáró bíró az ügyben milyen eljárási cselekményeket végezhet. A bejelentés hatálya attól függ, hogy a bejelentés kitől származik. Ha a bíró maga jelenti be a személyére vonatkozó kizárási okot, a bejelentett októl függetlenül a perben további eljárási cselekményeket nem végezhet. Ezen abszolút tilalom oka, hogy a bíró által bejelentett kizárási ok esetén a pártatlanságához immár kétség férhet. Ha a kizárási okot a fél jelentette be, akkor a bíró által megtehető cselekmények a bejelentett októl függően alakulnak. Ha a Pp. 12. § a)–e) pontjaiban foglalt abszolút kizárási okot jelentett be a fél, akkor a bíró a perben eljárhat, de az érdemi határozat meghozatalában nem vehet részt. Nem érvényesül ez a korlátozás, ha a kizárási bejelentést a Pp. 12. § f) pontjában meghatározott relatív kizárási okra alapították, vagy ha ugyanaz a fél ugyanabban a perben a korábbi kizárási kérelme elutasítását követően újabb bejelentést tesz a bíró ellen. Ez utóbbi rendelkezés a jóhiszemű joggyakorlás elvével összhangban a per elhúzásának megakadályozását célozza.

b) A Pp. 18. § (2) bekezdése előírja a pénzbírságolás kötelezettségét a kizárási kérelem tárgyában eljáró bíró számára abban az esetben, ha a fél nyilvánvalóan alaptalanul tesz kizárásra irányuló bejelentést, vagy ugyanabban a perben ugyanazon bíró ellen ismételten alaptalan bejelentést tesz. A Pp. 166. §-ában meghatározott összegű pénzbírság kiszabására a kizárási kérelmet elutasító végzésben kerül sor.

c) A Pp. 18. § (3) bekezdése a bírák kizárására vonatkozó rendelkezéseket alkalmazni rendeli a jegyzőkönyvvezető kizárására is. A Pp. 159. § (2) bekezdése értelmében a tanács elnöke, vagy jogkörében eljárva az egyesbíró maga határozza meg, hogy mely eljárási cselekményeknél alkalmaz jegyzőkönyvvezetőt.

d) A Pp. 18. § (4) bekezdése előírja a bíróság számára a kizárás kérdésében való soron kívüli eljárást.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Nem tartalmaz egyértelmű szabályozást a Pp. 18. § (1) bekezdése arra vonatkozóan, hogy milyen eljárási cselekményeket tehet meg a bíró abban az esetben, ha nem maga jelenti be a személyére vonatkozó kizárási okot, hanem a fél jelenti azt be, de a bíró a kizárási ok fennálltát nyilatkozatával elismeri. Ebben az esetben – bár a bejelentés nem a bírótól származik – nyilatkozatának tartalma megegyezik azzal, mintha maga tenne kizárásra vonatkozó bejelentést. A kizárási ok bíró általi elismerése esetén ezért ugyanazokat a szabályokat javasolt alkalmazni, mint a saját bejelentés esetén, hiszen a bíró további pártatlan eljárásához immár ugyanúgy nyomatékos kétség fér. A tisztességes bírósági eljárás követelménye a szigorúbb szabály kiterjesztő értelmezését teszi szükségessé, ennek következtében pedig a bíró a perben a továbbiakban semmiféle eljárási cselekményt nem tehet.

b) Szintén nem tartalmaz szabályozást a Pp. arra vonatkozóan, hogy mi a teendő akkor, ha a bíróság vezetője maga jelent be az ügyben saját magával szemben fennálló objektív kizárási okot. Az a) pontban kifejtett garanciális elvek érvényesülése szempontjából ebben az esetben szintén az lehet a követendő eljárás, ha az érintett bíróság egyetlen bírája sem jár el a továbbiakban az ügyben, csupán a kizárási eljárás lefolytatása érdekében megteendő intézkedéseket végzik el.

c) Egyértelműsíteni szükséges, hogy a Pp. 18. § (2) bekezdése értelmében – az 1952-es Pp. szabályaival ellentétben – a pénzbírság kiszabására a törvény nem enged mérlegelési lehetőséget a kizárási ügyben eljáró bíróság számára. A pénzbírság alkalmazásának keretszabályait a Pp. 166. §-a szabályozza. Fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a Pp. 166. § (4) bekezdése a pénzbírságban marasztaló végzés ellen külön fellebbezési jogot enged, míg a Pp. 18. § (2) bekezdése alapján a kizárási kérelmet elutasító végzés ellen csak panasz tehető az eljárást befejező határozat elleni fellebbezésben.

A bíróságnak ugyan a kizárási kérelem elutasításáról szóló végzésben kell rendelkeznie a pénzbírság kiszabásáról is, azonban ez nem jelentheti azt, hogy a fél jogorvoslathoz való joga sérülhet. Ezért a végzés pénzbírságot kiszabó rendelkezése fellebbezési jogot kell biztosítani.

d) A jegyzőkönyvvezető kizárási szabályainak alkalmazása a gyakorlatban ritkán fordul elő, mert a polgári ügyben megtartott tárgyalásokról általában jegyzőkönyvi tartalmat összefoglaló hangfelvétel készül, és az írásbeli jegyzőkönyvet utóbb e felvétel hanganyagának leírásával készítik el a Pp. 159. § (3) bekezdése alapján. A jegyzőkönyvvezető alkalmazására ugyan van törvényi lehetőség, de ez mára szinte csak elvi lehetőség maradt. Kiemelendő, hogy a hangfelvételről történő leírás nem jegyzőkönyvezés, ezért a leíró személyére nem alkalmazhatók a kizárás szabályai. A jegyzőkönyvvezetőre vonatkozó kizárási szabályok megsértése a Pp. 380. §-a értelmében egyébként nem minősül olyan eljárási szabálysértésnek, amely az ítélet kötelező hatályon kívül helyezésére vezethet.

e) A törvény rendelkezik arról, hogy a kizárás kérdésében soron kívül kell eljárni. A soron kívüli eljárás egyrészt jelenti az ügy rendes ügymenetből történő kivételét, másrészt az ítélkezési szünet miatti eltérő határidő-számításnál van jelentősége. Ennek értelmében a Pp. 148. § (3) bekezdés a) pontja alapján a kizárási eljárásra nem vonatkozik az ítélkezési szünet időszakára megállapított határidő-számítási szabály, vagyis az ítélkezési szünetek időtartama alatt is folynak az eljárási határidők.

Joggyakorlat

Meg kell említeni a Kúria Pfv.20.927/2022/5. precedensértékű határozatát, amelyben a Pp. 18. § (1) bekezdésében foglalt eljárási szabályokat értelmezte. A perben az egyik fél az elsőfokú eljárásban a törvényszék összes bírájával szemben elfogultság miatt kizárási kérelmet terjesztett elő, amelynek elbírálása az elsőfokú ítélet meghozataláig nem történt meg. A kizárási kérelmet ugyanis két körben kellett elbírálni: egyrészt az ítélőtáblának kellett döntenie a törvényszék bíráinak kizárására irányuló kérelemről, majd a törvényszéknek kellett döntenie a járásbíróság kizárásának megtagadásáról.

A Kúria kimondta, hogy a bíró kizárására vonatkozó, a Pp. 12. §-ában található szabályozás a bíróság iránti bizalom megőrzését garantáló pártatlanság érvényesülését szolgálja. Az a bíró, aki a személyére vonatkozó kizárási okot maga jelentette be, bejelentésének elintézéséig a perben nem járhat el. Minden más esetben azonban az érintett bíró továbbra is eljárhat, azonban a Pp. 12. § a)–e) pontjai szerinti, ún. abszolút kizárási okok esetén, a bejelentés elintézéséig az érdemi határozat hozatalában nem vehet részt.

Nem vonatkozik ugyanakkor ez utóbbi szabályozás a Pp. 12. § f) pontjában megjelölt ún. relatív kizárási okra, mert ebben az esetben a bíró az ügyben eljárhat, és érdemi határozatot, így ítéletet is hozhat. A relatív kizárási ok a fentiek alapján nem képezi annak akadályát, hogy az elsőfokú bíróság érdemi döntést hozzon.

19. § [Kizárás a fizetési meghagyásos eljárással összefüggésben indult perben]

A fizetési meghagyásos eljárással összefüggésben indult per elintézéséből ki van zárva és abban, mint bíró nem vehet részt az ügyben korábban eljáró közjegyző és az őt alkalmazó közjegyző nevében eljáró közjegyzőhelyettes, valamint ezek hozzátartozója.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

A Pp. 19. §-a a fizetési meghagyásos eljárással indult perekre vonatkozóan tartalmaz az általános kizárási okokon felüli, speciális kizárási szabályt.

Ennek értelmében a per előzményeként megindított fizetési meghagyásos eljárásban eljáró közjegyző, a közjegyző nevében eljáró és általa alkalmazott közjegyzőhelyettes és ezek hozzátartozói a fizetési meghagyásos eljárást követő perben bíróként nem járhatnak el. A hozzátartozó fogalmán a Pp. 12. § c) pontjánál kifejtettekkel megegyezően a Pp. 7. § (1) bekezdés 7. pontja alapján a Ptk. 8:1. § (1) bekezdés 1. és 2. pontjaiban meghatározott fogalmat kell érteni.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 8:1. §

IV. FEJEZET

BÍRÓSÁGI HATÁSKÖR ÉS ILLETÉKESSÉG

7. Hatáskör

20. § [A bíróságok hatásköre]

(1) A törvényszék hatáskörébe tartoznak mindazok a perek, amelyek elbírálását törvény nem utalja a járásbíróság hatáskörébe.

(2) A törvényszék mint munkaügyi bíróság jár el a munkaügyi perekben.

(3) A járásbíróság hatáskörébe tartoznak:

a) azok a vagyonjogi perek, amelyek tárgyának értéke a harmincmillió forintot nem haladja meg vagy amelyekben a vagyoni jogon alapuló igény értéke nem meghatározható, kivéve

aa) a szerzői jogi, a szomszédos jogi és az iparjogvédelmi perek,

ab) a közhatalom gyakorlásával kapcsolatos kártérítés, illetve sérelemdíj megfizetése iránt indított perek,

ac) a közérdekből indított perek,

ad) a jogi személyek alapításával és törvényes működésével kapcsolatos perek,

ae) a jogi személyek és tagjaik, volt tagjaik közötti, illetve a tagok, volt tagok egymás közötti, a tagsági jogviszonyon alapuló perek,

af) a jogi személy tagjának és képviselőjének a tagsági, illetve képviseleti jogviszonyán alapuló felelősségével kapcsolatos perek,

ag) az értékpapírból származó jogviszonnyal kapcsolatos perek,

ah) a nemzetközi árufuvarozási és nemzetközi szállítmányozási perek,

b) a személyi állapotot érintő perek,

c) a végrehajtási perek.

(4) Ha valamelyik pertársra vagy kereseti kérelem elbírálására a törvényszéknek van hatásköre, a per a törvényszék hatáskörébe tartozik, feltéve, hogy a pertársaság vagy a keresethalmazat törvény által megengedett.

Áttekintés

a) Az egyes bírósági szintek közötti vertikális ügyelosztást szabályozó Pp. 20. § (1) bekezdése a kettős – járásbírósági és törvényszéki – bemeneti rendszerben az általános elsőfokú hatáskört a törvényszékhez telepíti. A Pp. 20. § (2) bekezdése értelmében általános hatáskörű elsőfokú bíróságként törvényszék mint munkaügyi bíróság jár el munkaügyi perekben.

b) A Pp. 20. § (3) bekezdése nem határozza meg tételesen a törvényszék hatáskörébe tartozó ügyeket, hanem a szabályozás egyes ügytípusokat – a főszabálykénti törvényszéki hatáskörtől eltérően – nevesítetten a járásbíróság hatáskörébe utal. Így járásbíróság hatáskörébe tartoznak – egyes nevesített kivételekkel – a 30 000 000 forintot nem meghaladó pertárgyértékű vagyonjogi perek; a személyi állapotot érintő perek és a végrehajtási perek. A rendelkezés alapján – főszabályként – az Itv. 39. § (3) bekezdésének hatálya alá tartozó, meg nem határozható pertárgyértékű perek esetében a Pp. általános hatásköri szabálya szerint [Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont] járásbíróság jár el, míg a kivételként megjelölt ügyek értékhatárra tekintet nélkül tartoznak a törvényszék elsőfokú hatáskörébe.

c) A Pp. 20. § (4) bekezdése azon esetre tartalmaz szabályozást, amikor a fél különböző szintű, járásbírósági és törvényszéki hatáskörbe tartozó kereseti kérelmeket terjeszt elő. Ebben az esetben, ha bármelyik kereseti kérelemre a törvényszéknek van hatásköre, az ügyben a törvényszék jár el, feltéve, hogy a keresethalmazat megengedett.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pontja a vagyonjogi perek [Pp. 7. § (1) bekezdés 18. pont] tekintetében tesz különbséget a 30 000 000 forint feletti, illetve azt meg nem haladó pertárgyértékű ügyek tekintetében, azaz azon perek esetén, amelyekben az érvényesített igény a fél vagyoni jogain alapul, illetve az értéke pénzösszegben kifejezhető. Ebből következően vagyonjogi per mindazon per, amelynek eredményeként a pernyertesség következtében a felek vagyonában változás következik be. A pénzkövetelés érvényesítése iránt indított perek mellett idetartoznak azok a nem meghatározható pertárgyértékű kötelmi, dologi és öröklési perek is, amely a felek vagyoni jogosultságait érintik (Pp. 20. §-ához fűzött részletes indokolás), azaz a fél vagyoni jogaira hatással vannak vagy lehetnek.

b) Kérdéses, hogy egy jegyző birtokvédelmi ügyben hozott határozatának megváltoztatása iránt indított perre mennyiben lehetnek hatással a birtokos felperes vagyoni viszonyai, azaz a birtokvédelmi per mennyiben minősülhet vagyonjogi pernek. A kialakult gyakorlat alapján a birtokvédelmi per vagyonjogi per, azzal, hogy a pertárgy értéke nem meghatározható (BH 2015. 164.), ezért a birtokvédelmi perek járásbírósági hatáskörbe tartoznak.

c) A dologi jogi perek köréből vagyonjoginak minősülnek a tulajdoni perek különböző formái is (így különösen a tulajdonjog megszerzésével, gyakorlásával, korlátaival és megszüntetésével kapcsolatos ügyek), illetve a telki szolgalom létrejöttével, gyakorlásával, megszüntetésével és ingatlan-nyilvántartásból való törlésével kapcsolatos igény a fél vagyoni jogain alapul akkor is, ha az értéke pénzben nem meghatározható (BDT2018. 3895).

A társasházi közgyűlési határozatok érvénytelenségének megállapítására irányuló per szintén vagyonjogi per (BH2020. 275.), miután az érvényesíteni kívánt igény a fél vagyoni jogain alapul.

d) Vagyonjogi per a személyiségi jogi perek közül a sérelemdíj, illetve a személyiségi jogi jogsértéssel összefüggésben okozott kár megtérítése iránt indított perek, valamint a szellemi alkotásokkal kapcsolatos igények közül e körbe tartoznak például a szerző vagyoni jogain alapuló szerzői jogi igények, illetve az iparjogvédelmi (peres és nemperes) eljárások is.

e) Szintén vagyonjogi per a jogi személyek határozatainak felülvizsgálata iránt indított per, a Pp. 7. § (1) bekezdés 9. pontjában említett perek, a cégekkel kapcsolatos külön törvényben szabályozott perek és nemperes eljárások, valamint a fizetésképtelenséggel kapcsolatos eljárások és a vagyonrendezési ügyek.

f) Vagyonjogi pernek minősülnek a nem közvetlenül pénzkövetelésre irányuló kötelmi ügyek (így egyebek mellett a szerződés létrehozására, érvénytelenségének, hatálytalanságának megállapítására irányuló vagy szavatossági jogok gyakorlása iránt indított perek, vagy a zálogjog érvényesítése iránt indított nemperes eljárások) és öröklési jogi jogviták (például a végintézkedés érvénytelenségének megállapítása iránt indított perek) is.

g) Ezzel szemben nem vagyonjogi per a felróhatóságtól független szankciók [Ptk. 2:51. § (1) bekezdés] érvényesítése iránt indított személyiségi jogi per; abban az esetben pedig, ha ugyanazon perben a felróhatóságtól független szankciók mellett a fél vagyonjogi igényt is érvényesít, a Pp. 20. § (4) bekezdése alapján a per a törvényszék hatáskörébe tartozik.

Ha a fél a személyiségi joga megsértése okán kizárólag a jogsértéssel elért vagyoni előny átengedése miatt a jogalap nélküli gazdagodás szabályai szerint terjeszt elő keresetet, a per értékhatártól függően kerül a járásbíróság vagy a törvényszék hatáskörébe [Ptk. 2:51. § (1) bekezdés e) pont]. Ez már vagyonjogi per, mert az értéke pénzösszegben kifejezhető [Pp. 7. § (1) bekezdés 18. pont].

h) Vagyonjogi per a társult vadászati jog esetén a tulajdonosi közösség gyűlésén hozott határozat megtámadása vagyoni jogon alapuló igény érvényesítése (BH2022. 101.), és vagyonjogi per a törzskönyv kiadása, a vételi jog törlése és a kölcsönszerződés egyes kikötései érvénytelenségének megállapítása iránti per is (BDT2018. 3896.).

i) A vagyonjogi pernek minősülő megállapítás iránti perek tekintetében a hatáskör annak vizsgálata alapján állapítható meg, hogy amennyiben marasztalás kérhető lenne, a pertárgyérték meghaladná-e a 30 000 000 forintot: ez esetben tartozik a per első fokon törvényszéki hatáskörbe.

j) Nem minősül vagyonjogi pernek a sajtó-helyreigazítási per; valamint a szerző személyiségi jogain alapuló szerzői jogi igények, a személyi állapotot érintő perek és – személyegyesítő jellegük folytán – a civil szervezetek nyilvántartásával kapcsolatos eljárások, illetve a civil szervezetek határozatainak hatályon kívül helyezése iránt indított perek [lásd a 1/2021. (VII. 12.) PK vélemény 12. pontjához fűzött indokolást].

k) A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont aa)–ah) alpontjai esetében a vagyonjogi per pertárgyértéktől függetlenül tartozik törvényszéki hatáskörbe.

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont aa) alpontja szerinti perek közé tartoznak

– az Szjt.;

– a Szabadalmi tv.;

– a Védjegy tv.;

– az Fmtv.;

– a Hmtv., valamint

– az 1991. évi XXXIX. törvény

rendelkezésein alapuló perek.

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ab) pontja szerint közhatalom gyakorlásával okozott károk megtérítése, valamint sérelemdíj érvényesítése iránti perek egyrészt a Ptk. 6:548. §-a, 6:549. §-a, másrészt a Ptk. 2:51. § (2) és (3) bekezdései alapján indított perek, azzal, hogy a törvényszéki hatásköri szabály csak kívülálló, harmadik személyeknek a közhatalmi tevékenység során okozott károk, illetve nem vagyoni sérelmek esetén irányadók. A közhatalom gyakorlásával kapcsolatos kártérítési és sérelemdíj megfizetése iránt indított perek egyrészt a közigazgatási jogkörben okozott kárért fennálló felelősséggel kapcsolatos, másrészt pedig a bírósági, ügyészségi, közjegyzői és végrehajtói jogkörben okozott kárért való felelősséggel kapcsolatos perek, azzal, hogy változatlanul alkalmazandó a 3/2004. Polgári jogegységi határozat.

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ac) alpontja szerinti közérdekből indított perek szintén a pertárgy értékétől függetlenül tartoznak törvényszéki hatáskörbe. Idetartoznak a Pp. XLII. Fejezete által szabályozott perek, amennyiben a közérdekű kereset előterjesztését jogszabály teszi lehetővé, és a közérdek védelme érdekében perindításra felhatalmazást adó törvény úgy rendelkezik, hogy az ilyen közérdekből indított pert a Pp. XLII. Fejezetének rendelkezései alapján kell lefolytatni (Pp. 571. §).

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ad) alpontja szerinti, a jogi személyek alapításával és törvényes működésével kapcsolatos pereket a Pp. 7. § (1) bekezdés 9. pontja határozza meg, amelyek pertárgyértéktől függetlenül törvényszéki hatáskörbe tartoznak, ideértve a cégnyilvántartásban nem szereplő jogi személyek ilyen jellegű pereit is. Miután a jogi személyek alapítását követő nyilvántartásba vétel tekintetében törvényszék jár el, indokolt az alapítással, törvényes működéssel kapcsolatos perek vonatkozásában – értékhatárra való tekintet nélkül – a törvényszék hatáskörének meghatározása.

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ae) alpontja alapján a jogi személyek és tagjaik, volt tagjaik közötti, illetve a tagok, volt tagok egymás közötti, a tagsági jogviszonyon alapuló perek is törvényszéki hatáskörbe tartoznak. Kiemelendő, hogy a Ptk. szélesebb körben határozza meg a tagsági jogvita fogalmát [Ptk. 3:92. § (2) bekezdés], mint a Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ae) alpontjába tartozó esetkör, miután ezen alpontba csak a Ptk. 3:92. § (2) bekezdés b) pontja szerinti ügyek, azaz a tagok társasági jogviszonyával kapcsolatos, egymással szemben keletkezett jogvitája; valamint a Ptk. 3:92. § (2) bekezdés a) pontjában szabályozott perek egy része, a gazdasági társaság és a tagja vagy volt tagja közti, a társasági jogviszonyból eredő jogvita tartozik.

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ae) alpontja kizárólag a keresetlevél benyújtásakor tag, illetve azt megelőzően tag felek esetében írja elő a törvényszéki hatáskört, amiből következően a tagnak nem minősülő vezető tisztségviselővel szembeni jogvita nem tartozik ezen pont hatálya alá, mint ahogy az az eset sem, amikor az igényérvényesítés az – egyébként tag – vezető tisztségviselővel szemben kizárólag ezen tisztségéhez kapcsolódik.

Nem tartozik a Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ae) alpontja hatálya alá az a per sem, aminek az eredményeként válna a jogi személy tagjává a felperes, így ha a per tárgya például üzletrész adásvételi szerződés létrehozása.

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont af) alpontja szerinti, jogi személy tagjának és képviselőjének a tagsági, illetve képviseleti jogviszonyán alapuló felelősségével kapcsolatos perek közé tartoznak egyrészt azok a perek, amelyekben a jogi személy tagjának, alapítójának a hitelezőkkel, harmadik személlyel szembeni felelősségére vonatkozik, másrészt a vezető tisztségviselők felelősségével kapcsolatos perek is.

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ag) alpontja alapján 2021. január 1-jétől pertárgyértéktől függetlenül tartoznak törvényszéki hatáskörbe az értékpapírból származó jogviszonnyal kapcsolatos perek. Az értékpapír fogalmát a Ptk. 6:565. § (1) bekezdése, illetve a Tpt. 5. § (1) bekezdés 42. pontja határozza meg. Értékpapír a váltó is, a váltóper pedig a Váltótv. 89. § (1) bekezdése szerint a per tárgyának értékére tekintet nélkül törvényszék hatáskörébe tartozik. Értékpapírból származó jogviszonyon alapuló igényről akkor van szó, ha a kereset ténybeli és anyagi jogi alapja maga az értékpapír-jogviszony (BDT 2024. 4736.).

A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pont ah) alpontja szerint 2021. január 1-jétől a nemzetközi árufuvarozási és nemzetközi szállítmányozási perek is pertárgyértékre tekintet nélkül tartoznak törvényszéki hatáskörbe, a hatáskör szempontjából pedig nemzetközi árufuvarozásnak minősül minden olyan küldeményre vonatkozó árufuvarozás, amely a vonatkozó nemzetközi egyezményekben részes államok közül legalább két állam területét érinti.

l) A Pp. nem kizárólag a Pp. 20. §-ában, hanem más rendelkezések között is szabályoz törvényszéki hatáskörre vonatkozó szabályokat. Így törvényszék hatáskörébe tartozik a Pp. 496. § (2) bekezdése alapján a sajtó-helyreigazítás iránt indított per; a Pp. 504. § (1) bekezdése alapján a képmáshoz, hangfelvételhez való jog érvényesítése iránt indított per, valamint a Pp. 505. § (1) bekezdése értelmében a közösséghez tartozással összefüggő személyiségi jog érvényesítése iránt indított per.

m) A törvényszék elsőfokú hatáskörére vonatkozó rendelkezéseket nemcsak a Pp. 20. § (1)–(3) bekezdései, hanem adott esetben külön jogszabály határozza meg. Ilyen külön jogszabály alapján tartozik – pertárgyértéktől függetlenül – törvényszéki hatáskörbe:

– a Gyptv. által szabályozott, a bűncselekménnyel okozott kár, illetve a sérelemdíj megtérítése iránt indított gyorsított perek. Kiemelendő, hogy a bűncselekménnyel okozott kár vagy sérelemdíj megtérítése iránti igény érvényesítése esetén a felperes a perindítás joghatásának beállásáig választhat, hogy az általános szabályok vagy a gyorsított per szabályai szerint kívánja-e fennálló követelését érvényesíteni (BH2022. 105.). Általános szabályok választása esetén viszont ezen per is pertárgyértéktől függően tartozik törvényszéki vagy járásbírósági hatáskörbe. A gyorsított per szabályai – így az erre irányadó hatásköri és illetékességi szabályok is – csak akkor alkalmazhatók, ha a pert a bűncselekmény sértettje indítja a bűncselekmény elkövetőjével szemben, azaz a károsult a károkozóval szemben. Ha a felperes az igényét a Kgfb. tv. alapján a biztosítóval szemben érvényesíti, a per nem tartozik a gyorsított perről rendelkező törvény hatálya alá (BDT2022. 4516.);

– a Váltótv. 89. § (1) bekezdése alapján a váltóper,

– az Info tv. 23. § (3) bekezdése alapján az adatkezelővel, illetve adatfeldolgozóval szemben a személyes adatok kezelésére vonatkozó előírások megsértése miatt indított peres eljárás (az érintett a lakóhelye vagy tartózkodási helye szerint illetékes törvényszék előtt is megindíthatja, azaz a per törvényszéki hatáskörbe tartozik). Ide kapcsolódik, hogy az egészségügyi dokumentáció részét képező iratok kiadása iránti per az Info tv. 23. § (5) bekezdés c) pontja alapján tartozik a törvényszék hatáskörébe;

– az Üztv. 10. § (3) bekezdése alapján az üzleti titok jogosulatlan megszerzésével, hasznosításával vagy felfedésével összefüggő per;

– a Tpvt. 88. § (3) bekezdése alapján a Tpvt. II. Fejezete szerinti perek, továbbá a 88/A. § (3) bekezdése alapján törvényszéki hatáskörbe tartoznak versenyjogi jogsértésre alapított polgári jogi igények érvényesítése iránti perek,

– az Fgytv. 34. § (3) bekezdése alapján a békéltető testület a kötelezést tartalmazó határozata, illetve az ajánlása hatályon kívül helyezése iránti per.

n) Miután a Pp. 20. § (1) bekezdése alapján a törvényszék az általános hatáskörű bíróság, a jogalkotónak kifejezetten rendelkeznie kell arról, amennyiben a főszabálytól eltérően adott pertípust járásbírósági hatáskörbe kíván utalni. Ilyen, kifejezetten járásbírósági hatáskört ír elő peres eljárásra

– a Pp. 599. §-a a kis értékű követelések európai eljárására;

– a társasházak szerveinek törvényeségi felügyeletére vonatkozó eljárásra a Társasházi tv. 27/A. § (4) bekezdése;

– a Khrtv. 17. § (1) bekezdése a nyilvántartott személy referenciaadatainak jogellenes átadása és kezelése miatt, illetve azok helyesbítése és törlése céljából indított per esetére.

o) Egyes esetekben a per a közfeladatot ellátó szerv működési területétől függően tartozik törvényszéki vagy járásbírósági hatáskörbe. Így

– a 2023. évi CI. törvény 72. § (3) bekezdése alapján a nemzeti adatvagyon körébe tartozó, nem személyes és nem védett adat rendelkezésre bocsátás iránti igény tekintetében indított per törvényszéki hatáskörbe tartozik, amennyiben a pert országos vagy több törvényszék illetékességi területét érintő működési körű közfeladatot ellátó szerv ellen indítják; egyéb esetben a törvényszék székhelyén lévő járásbíróság, Budapesten a PKKB jár el;

– az Info tv. 31. § (5) bekezdése alapján az országos illetékességű közfeladatot ellátó szerv ellen indított közérdekű adat kiadása iránti per tartozik törvényszéki hatáskörbe; amennyiben viszont az alperes nem országos illetékességű, úgy a per járásbírósági hatáskörbe tartozik. Kiemelendő, hogy az Info tv. 31. § (5) bekezdése nem a közölni kért adat jellegétől teszi függővé, hogy mely bíróság hatáskörébe tartozik a per, hanem az érintett szerv tevékenységének jellege alapján szükséges azt meghatározni (Fővárosi Ítélőtábla 2.Pkk.25.337/2022/2.), az országos illetékesség fogalmára pedig a szerv által végzett tevékenység jellege, illetve földrajzi kiterjedése az irányadó. Erre tekintettel országos hatáskörű szerv az adott városban működő egyetem, amelynek tevékenysége nem korlátozódik az adott városra. Amennyiben viszont adott székhellyel rendelkező közjegyzőtől kérik közérdekű adatok kiadását, úgy – miután a Kjtv. 12. § (1) bekezdése alapján a közjegyző illetékességi területe általában annak a járásbíróságnak az illetékességi területével egyezik meg, amely a közjegyző székhelyén működik, azaz a közjegyző tevékenysége főszabályként nem az ország egészére terjed ki – a közjegyző nem minősül országos hatáskörű szervnek.

p) A Pp. 20. § (3) bekezdés b)–c) pontjai esetében a per pertárgyértéktől függetlenül első fokon járásbírósági hatáskörbe tartozik.

A pertárgyértéktől függetlenül járásbírósági hatáskörbe tartozó személyi állapotot érintő perek közé tartozik valamennyi, a Pp. 429. §-ában meghatározott személyi állapotot érintő per, így a gondnoksági perek, a házassági perek, a származási perek, a szülői felügyelettel kapcsolatos és kapcsolattartási perek, valamint az örökbefogadás felbontásával kapcsolatos perek. A személyi állapot fogalmát a Pp. 7. § (1) bekezdés 17. pontja határozza meg.

q) A végrehajtási perek, azaz a Pp. 526. §-a szerinti végrehajtás megszüntetése és korlátozása iránt indított per, a végrehajtási igényper, a foglalás tűrése iránt indított per, a követelés behajtása iránt indított per és a végrehajtási eljárásba történő bekapcsolódás engedélyezése iránt indított per a jogalkotó döntése alapján attól függetlenül tartozik minden esetben járásbírósági hatáskörbe, hogy egyébként vagyonjogi pernek minősülnek, azaz a főszabály alapján a pertárgyértéktől függően kerülnének járásbírósági vagy törvényszéki hatáskörbe. Amennyiben viszont – bár a végrehajtási eljárás folyamatban van – az előterjesztett kereset alapján a per tárgya nem a Pp. 526. §-a szerinti végrehajtási per, úgy a Pp. 20. § (3) bekezdés c) pontja nem alkalmazható, és ebben az esetben a per tárgyának értéke határozza meg a hatáskörrel rendelkező bíróságot.

r) A Pp. 170. § (3) bekezdés b) pontja alapján az eljáró bíróság hatáskörét megalapozó tényeket a felperesnek kell feltüntetnie a keresetlevelében, az alkalmazandó hatásköri szabály megállapításánál pedig a keresetlevél benyújtásának az időpontja irányadó (BH 2023. 247.) azzal, hogy a Pp. 23. § (1) bekezdése alapján, ha a per tárgyának az értékében a keresetlevél beadása után bekövetkezett változás folytán tartozna a bíróság hatáskörébe, a bíróság hatáskörét akkor is meg kell állapítani.

s) Míg a felek a Pp. 27. §-a alapján, vagyonjogi ügyeik tekintetében kiköthetik valamely bíróság illetékességét, addig a bíróság hatáskörében nem állapodhatnak meg, azaz járásbíróság hatáskörébe tartozó jogvita esetén nem állapíthatják meg törvényszék hatáskörét, és fordítva.

A felek a polgári bíróságok hatáskörét zárhatják ki választottbírósági eljárás kikötésével a Vbt. 8. §-ában foglaltaknak megfelelően, ha ezt a Vbt. 1. § (3) bekezdése vagy külön jogszabály nem zárja ki. A felek választottbírósági eljárásra vonatkozó kikötése esetén az állami bíróság a Vbt. 6. §-a alapján csak akkor járhat el, ha ezt a Vbt. lehetővé teszi. Így állami bíróság jár el a választottbírósági ítélet végrehajtása során [Vbt. 7. § (1) bekezdés], illetve a Vbt. 7. § (2) bekezdése által meghatározott esetekben, továbbá a választottbírósági eljárással összefüggésben indított előzetes bizonyítás, ideiglenes intézkedés és biztosítási intézkedés elrendelésére, valamint okirat végrehajtási záradékkal ellátására, illetve a peres eljárás szabályai szerint külön perben biztosítékadási kötelezésre vonatkozó eljárásban (Vbt. 28. §), valamint a választottbírósági ítélet érvénytelenítése iránt indított perben (Vbt. 47. §).

t) A Pp. 20. § (4) bekezdése értelmében, amennyiben az előterjesztett keresethalmazat megengedett, úgy a per törvényszék hatáskörébe tartozik, ha akár valamely pertársra, akár valamely kereseti kérelem elbírálására a törvényszéknek van hatásköre. Amennyiben a felperes különböző szintű elsőfokú bíróságok hatáskörébe tartozó kereseti kérelmeket terjeszt elő ugyanazon keresetlevélben, a Pp. 173. §-ában foglaltaknak megfelelően vizsgálandó a keresethalmazat megengedhetősége, míg pertársaság esetén a kényszerű vagy célszerű pertársaság megengedhetősége a Pp. 36. §-a és a Pp. 37. §-a alapján vizsgálandó. Kiemelendő, hogy amennyiben valamely kereseti kérelem elbírálása munkaügyi perre, míg a többi kereseti kérelem törvényszéki vagy járásbírósági hatáskörbe tartozik, a Pp. 513. § (1) bekezdése alapján a pert a munkaügyi perben eljáró tanács bírálja el annak feltételével, hogy a pertársaság vagy a keresethalmazat törvény által megengedett. Ha a pertársaság vagy a keresethalmazat törvény által megengedett, a Pp. 20. § (4) bekezdése szerinti, a törvényszék hatáskörét kijelölő szabályhoz képest a Pp. 513. § (1) bekezdése a speciális szabály, amely ezeket a pereket a munkaügyi perben eljáró bíróság hatáskörébe utalja.

Joggyakorlat

a) A bírói gyakorlat több esetben irányult annak megállapítására, hogy adott pertípus polgári bíróság hatáskörébe tartozik-e. Így a gyakorlat alapján határozatlan időre ápolást, gondozást nyújtó intézményi ellátás igénybevételére vonatkozó megállapodás felmondásából eredő jogvita elbírálására a polgári ügyben eljáró bíróság rendelkezik hatáskörrel (BH2022. 164.), továbbá szerződésen alapuló szociális ellátás esetén a szociális intézmény térítési díjának módosítása tekintetében a törvényszék mint polgári bíróság rendelkezik hatáskörrel (BH2022. 191.).

b) A fogvatartottat a büntetés-végrehajtás keretében történt munkáltatása során ért személyiségijog-sérelem miatt érvényesített sérelemdíj iránti kereset elbírálása nem a munkaügyi perekben eljáró bíróság, hanem – a pertárgy értékétől függően – a járásbíróság vagy a törvényszék hatáskörébe tartozik (BDT2019. 4013.).

c) Más esetekben a gyakorlat a per vagyonjogi jellegének eldöntésére irányult. Így a gyakorlat alapján, ha az a jogvita tárgya, hogy a részvényből eredő tagsági jogok (részvényesi jogok) gyakorlására a felperes vagy az alperes jogosult, a felperes által érvényesített igény – függetlenül zárgondnoki jogállásától – vagyoni jogokon alapul, és ha a pertárgyérték nem határozható meg, így a jogvita elbírálása járásbíróság hatáskörébe tartozik (BDT2020. 4190.). A gépjármű törzskönyvének kiadása iránt érvényesített igény olyan vagyoni jogon alapuló igény, amelynek értéke nem meghatározható, ezért a jogvita elbírálására a járásbíróság rendelkezik hatáskörrel (BDT2018. 3915.), továbbá a törzskönyv kiadása, a vételi jog törlése és a kölcsönszerződés egyes kikötései érvénytelenségének megállapítása iránti per vagyonjogi per, és a járásbíróság hatáskörébe tartozik (BDT2018. 3896.). A gyakorlat alapján a telki szolgalom létrejöttével, gyakorlásával, megszüntetésével és ingatlan-nyilvántartásból való törlésével kapcsolatos igény a fél vagyoni jogain alapul akkor is, ha az értéke pénzben nem meghatározható, ezért az igény érvényesítése végett indított per vagyonjogi pernek minősül (BDT2018. 3895.).

d) A bírói gyakorlat megállapította, hogy hatásköri összeütközés kizárólag elkülönült szinteken ítélkező bíróságok között merülhet fel. A bírósági szervezeten belül nincs elkülönült szervezetként munkaügyi bíróság, ezért annak, hogy a per törvényszéki hatáskörbe tartozó polgári pernek vagy munkaügyi pernek minősül, az áttétel szempontjából csak akkor van jelentősége, ha a két pertípusra vonatkozó eltérő illetékességi szabályok miatt több azonos szinten ítélkező bíróság illetékessége is felmerülhet (Győri Ítélőtábla Pkf.I.25.192/2023/2.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2019. november 28–29-ei Országos Tanácskozásának 4. állásfoglalása

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. november 20–21-ei Országos Tanácskozásának 3. állásfoglalása

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. július 7-ei Országos Tanácskozásának 1. állásfoglalása

Kapcsolódó jogi szabályozás

2023. évi CI. törvény a nemzeti adatvagyon hasznosításának rendszeréről és az egyes szolgáltatásokról 72. §

2020. évi LXX. törvény a bűncselekménnyel okozott kár, illetve sérelemdíj megtérítése iránt indított gyorsított perről

2018. évi LIV. törvény az üzleti titok védelméről 10. §

2017. évi CLXXXV. törvény a váltójogi szabályokról 89. §

2017. évi LX. törvény a választottbíráskodásról 6–8. §, 28. §, 47. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:51. §, 3:92. §, 6:548–6:549. §

2011. évi CXXII. törvény a központi hitelinformációs rendszerről 17. §

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról 23. §, 31. §

2003. évi CXXXIII. törvény a társasházakról 27/A. §

2001. évi CXX. törvény a tőkepiacról 5. §

2001. évi XLVIII. törvény a formatervezési minták oltalmáról

1999. évi LXXVI. törvény a szerzői jogról

1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről 34. §

1997. évi XI. törvény a védjegyek és földrajzi árujelzők oltalmáról

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 88. §, 88/A. §

1995. évi XXXIII. törvény a találmányok szabadalmi oltalmáról

1991. évi XXXIX. törvény a mikroelektronikai félvezető termékek topográfiájának oltalmáról

1991. évi XXXVIII. törvény a használati minta oltalmáról

1991. évi XLI. törvény a közjegyzőkről 12. §

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről 39. §

Kapcsolódó nemzetközi jogi szabályozás

A Nemzetközi Vasúti Árufuvarozásról szóló Megállapodás (SzMGSz) és Mellékletei 2015. és 2016. évi módosításaival egységes szerkezetben [kihirdette: 2016. évi CV. törvény a Nemzetközi Vasúti Árufuvarozásról szóló Megállapodás (SzMGSz) és Mellékletei 2015. és 2016. évi módosításaival egységes szerkezetben történő kihirdetéséről]

Nemzetközi közúti árufuvarozási szerződésről szóló Egyezményt (CMR) kiegészítő, Genfben, 1978. július 5-én kelt Jegyzőkönyve [kihirdette: 2005. évi LIV. törvény

a nemzetközi közúti árufuvarozási szerződésről szóló Egyezményt (CMR) kiegészítő, Genfben, 1978. július 5-én kelt Jegyzőkönyv kihirdetéséről]

„Nemzetközi Közúti Árufuvarozási Szerződésről” szóló, Genfben, az 1956. évi május hó 19. napján kelt Egyezmény (kihirdette: 1971. évi 3. törvényerejű rendelet a Nemzetközi Közúti Árufuvarozási Szerződésről szóló Genfben, az 1956. évi május hó 19. napján kelt Egyezmény kihirdetéséről)

8. A pertárgy értéke

21. § [A pertárgy értékének számítása]

(1) A per tárgyának az értéke –a (3) bekezdésben foglalt kivétellel – a keresettel érvényesített követelés vagy más jog értékével egyezik meg.

(2) A követelés vagy más jog értéke

a) szerződés létrejöttének, létre nem jöttének, hatályosságának, hatálytalanságának, érvényességének vagy érvénytelenségének a megállapítása iránti kereseti kérelem esetén a szerződésben kikötött szolgáltatásért járó ellenszolgáltatás értékével,

b) szerződés létrehozása vagy megszüntetése iránti kereseti kérelem esetén a kikötött szolgáltatásért járó, még nem teljesített ellenszolgáltatás értékével,

c) dologi jogi perben a vitás dolog vagy dologrész, illetve dologi jog értékével,

d) követelés biztosítása iránti perben a biztosított követelés értékével, vagy ha a biztosíték értéke ennél kisebb, ez utóbbi értékkel,

e) fedezetelvonó szerződés hatálytalanságának a megállapítása iránti kereseti kérelem esetén a követelés értékével, vagy ha az elvont fedezet értéke ennél kisebb, ez utóbbi értékkel

egyezik meg.

(3) A per tárgyának az értéke – az (1) és (2) bekezdésben foglaltaktól eltérően –

a) előre meg nem határozható ideig, időközönként visszatérően teljesítendő, le nem járt szolgáltatás iránti kereseti kérelem esetén az egyévi szolgáltatás értékével,

b) a (2) bekezdés a) és b) pontja szerinti kereseti kérelem esetén, ha a szerződésben kikötött szolgáltatásért járó ellenszolgáltatást előre meg nem határozható ideig, időközönként visszatérően kell teljesíteni, annak egyévi értékével

egyezik meg.

(4) A nem önállóan érvényesített kamat- és egyéb járulékkövetelést a pertárgy értékének számítása során figyelmen kívül kell hagyni. Ez irányadó akkor is, ha a kamatköveteléssel egyidejűleg a kamatkövetelés után járó újabb kamatkövetelést érvényesítenek.

(5) Ha egy vagy több fél a perben több követelést, illetve jogot érvényesít, a pertárgyérték számítása során ezek értékét össze kell adni. Látszólagos tárgyi keresethalmazat esetén a per tárgyának az értéke a legnagyobb értékű követelés vagy jog értékével egyezik meg.

Áttekintés

A per tárgya alatt a keresetben, illetve a viszontkeresetben érvényesített igényt kell érteni, a Pp. 21. § (1) bekezdése alapján pedig ennek értéke az érvényesített követelés vagy más jog forgalmi értéke, azaz a pertárgyérték meghatározásának általános szabálya szerint az a keresettel érvényesített követelés vagy más jog értékével egyezik meg. A Pp. a hatásköri szabályokat követően rendelkezik a per tárgyának értékéről, miután vagyonjogi perek esetében a per tárgyának értékétől függ az, hogy első fokon járásbírósági vagy törvényszéki hatáskörbe tartozik a per elbírálása.

A Pp. 21. § (2) bekezdése egyes pertípusok esetében határozza meg a keresettel érvényesített követelés, illetve jog értékét, míg a Pp. 21. § (3) bekezdése a főszabály alóli kivételekről rendelkezik.

A Pp. 21. § (4) bekezdése a tőkekövetelés összegének figyelembevételét írja elő a per tárgya értékeként, amennyiben a kamat- és egyéb járulékkövetelés nem önállóan kerül érvényesítésre.

A Pp. 21. § (5) bekezdése a keresethalmazatban érvényesített igények pertárgyértékére vonatkozóan határoz meg szabályokat.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 21. § (2) bekezdés a) pontjában foglalt szabályozás kizárólag a szerződés létrejöttével, létre nem jöttével, hatályosságával, hatálytalanságával, érvényességével vagy érvénytelenségével kapcsolatos perekben előterjesztett megállapítás iránti petitumokra vonatkozik. Amennyiben a fél a keresetében az előbbiek okán jogkövetkezmény alkalmazását kéri, tehát meghatározott összeg megfizetésére kéri kötelezni az alperest a létre nem jött, érvénytelen vagy hatálytalan szerződés alapján, úgy a per tárgyának az értéke a marasztalási összeg, azaz pénzkövetelés esetén a pertárgyérték a követelt összeggel egyezik meg.

Ugyanígy ítélendő meg az, ha a fél a megállapítás iránti keresetén túlmenően az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazását kéri akként, hogy meghatározott összeg megfizetésére vagy pénzben kifejezhető értékkel bíró dolog átadására kéri kötelezni az alperest. Ebben az esetben a kért megállapítás – amely az érvényesített jog fennállásának kimondásával szükségszerű velejárója a kért marasztalásnak – a marasztalási petitum jogalapját jelenti csupán. A pertárgy értékének meghatározásánál kizárólag a marasztalásra irányuló igény irányadó és vehető figyelembe, egyedül a marasztalási kereset fejezi ki a per tárgyává tett kereset tartalmát (BDT2020. 4193.).

Ha viszont a fél a megállapítás iránti kereset előterjesztése mellett jogkövetkezményként az eredeti állapot helyreállítását is kéri marasztalási összeg megjelölése nélkül, úgy a per tárgyának értéke a Pp. 21. § (2) bekezdés a) pontja alapján határozható meg.

Részleges érvénytelenség megállapítása iránti kereset esetén, ha az adott szerződéses rendelkezéssel kapcsolatos ellenszolgáltatás értéke meghatározható, akkor ez az érték a per tárgyának értéke, ellenkező esetben a per tárgyának értéke nem határozható meg.

b) A Pp. 21. § (2) bekezdés a) pontja nem szabályozza a szerződés fennállásának megállapítása iránti kereseti kérelmet. A fenti a) pontban szabályozott érvényesség megállapítása és hatályosság megállapítása iránti kereset viszont nem egyezik meg a szerződés fennállásának megállapítása iránti keresettel. A szerződés fennállása, azaz létezése esetén a felek szerződéses jogviszonyban állnak egymással, tehát a szerződés fennállása a lehetőséget jelenti, hogy a felek között kontraktuális joghatások keletkezzenek, ugyanakkor a tényleges joghatás kiváltásához egyéb feltételek is szükségesek, így a szerződés érvényessége és hatályossága. Erre tekintettel a szerződés fennállásától eltérő jogi kategória a szerződés hatályossága, ami a szerződés teljesítésének követelhetőségét jelenti, tehát azt, hogy a fennálló szerződés képes joghatás kiváltására. Ezek alapján, amennyiben a felperes keresetében nem a szerződés hatályosságának megállapítását, hanem a szerződés fennállásának megállapítását kéri, úgy a per tárgyának értéke nem a Pp. 21. § (2) bekezdés a) pontja alapján kerül megállapításra, hanem ezen kereseti kérelem értéke nem meghatározható.

c) Ha a felperes együttesen terjeszt elő a szerződés létrejöttének, létre nem jöttének, hatályosságának, hatálytalanságának, érvényességének vagy érvénytelenségének megállapítása iránti keresetet, illetve a jogkövetkezmény alkalmazása iránti kereseti kérelmet, a per érdemére tartozik annak eldöntése, hogy fennállnak-e a megállapítás iránti kereseti kérelem Pp. 172. § (3) bekezdésében meghatározott feltételei. Ugyanakkor ilyen esetben a pertárgyérték megállapítása során nem különíthetők el egymástól a megállapítás és a jogkövetkezmények alkalmazása iránti kereseti kérelmek, a szerződésben kikötött szolgáltatás értéke nem számítható hozzá a jogkövetkezményként kért marasztalás összegéhez, ugyanis ebben az esetben a megállapítás célja nem a felperes jogainak az alperessel szemben való megóvása, hanem a marasztalás egyik előfeltételének, a marasztalás iránti kereset jogalapjának alátámasztása. Így a megállapítás, és az ehhez fűződő jogkövetkezmények alkalmazása iránti keresetet egyaránt tartalmazó keresetlevél esetében a megállapítás iránti kereseti kérelmet a pertárgyérték számítása során figyelmen kívül kell hagyni, és a pertárgyértéket a marasztalás iránti keresetben érvényesített jog vagy követelés értéke alapján kell meghatározni.

d) A Pp. 21. § (2) bekezdés b) pontja arra az esetre tartalmaz szabályozást, amennyiben a kereseti kérelem a szerződés létrehozására vagy megszüntetésére irányul. Amennyiben viszont a kereseti kérelem a szerződés megszüntetésének időpontjával kapcsolatos megállapítási kereset, úgy a per tárgyának értékét nem meghatározhatónak kell tekinteni (BDT2021. 4359.).

e) A Pp. 21. § (2) bekezdés c) pontjában hivatkozott dologi jogi per a tulajdonjoggal, használati joggal és a birtokjoggal összefüggő per, a per tárgyának értéke pedig a dolog, azaz ingó, ingatlan, vagy azok keresettel érvényesített meghatározott részének a forgalmi értéke.

A 3/2015. Polgári jogegységi határozat nem tartotta fenn az Ptk. vonatkozásában a PK 132. számú állásfoglalást, amely a haszonélvezeti jog értékének meghatározásával kapcsolatban az Itv. 72. § (4) bekezdésének alkalmazását rendelte, ugyanakkor a gyakorlati tapasztalatok alapján a haszonélvezeti jog értékét változatlanul ezen rendelkezések alapján kell meghatározni.

Az 1/2017. (IX. 11.) PK vélemény 15. pontja alapján, közös tulajdon megszüntetése iránti perben a per tárgyának értéke általában a felperes tulajdoni hányadának, az ingatlan társasházzá alakítása esetében pedig a tulajdonába adni kért külön tulajdoni egységnek az értéke. Ha azonban a felperes a közös tulajdon természetbeni megosztása esetére a tulajdoni hányada értékénél nagyobb értékű ingatlanrészt igényel, a per tárgyának értéke ez a nagyobb érték. Ha pedig a felperes úgy kéri a közös tulajdon megszüntetését, hogy a bíróság a közös tulajdonú ingatlant vagy annak egy részét megfelelő ellenérték fejében adja az ő tulajdonába, a per tárgyának értéke a tulajdonába adni kért tulajdoni hányad értéke.

f) A Pp. 21. § (2) bekezdés d) pontja alapján, a követelés biztosítása iránti perben egyrészt a biztosított követelés (például zálogjogosult követelése) értékére, másrészt pedig a biztosíték (például zálogjoggal terhelt ingatlan) értékére kell figyelemmel lenni, és ezen kettő összeg közül az alacsonyabb a per tárgyának értéke.

g) A Pp. 21. § (2) bekezdés e) pontja alapján, fedezetelvonó szerződés hatálytalanságának a megállapítása iránti kereseti kérelem esetén egyrészt a követelés értékét, azaz a szerződés hatálytalansága esetén a felperest megillető követelés összegét, másrészt pedig az elvont fedezet értékét kell vizsgálni, és az alacsonyabb értékben kell a per tárgyának értékét megállapítani. Ha a fedezetelvonó szerződésből eredő követelés iránt a jogosultnak a szerző harmadik féllel szemben előterjesztett kereseti kérelmével egyidejűleg a jogosult a kötelezettel szemben marasztalás iránti keresetet is előterjeszt, a halmazatban lévő keresetek pertárgyértékét össze kell számítani (BD2021. 4378.).

h) A Pp. 21. § (3) bekezdés a) és b) pontjai a főszabálytól eltérő, különleges számítási módot határoznak meg arra az esetre, amennyiben a perbeli szolgáltatás tekintetében három konjunktív feltétel fennáll, azaz ha a le nem járt szolgáltatás előre meg nem határozható ideig, időközönként visszatérően teljesítendő. Így ha a perbeli követelés járadék megfizetésére, azaz előre meg nem határozható ideig, időközönként visszatérően teljesítendő, a kereset benyújtásakor még le nem járt szolgáltatásra irányul, amely esetben a per tárgyának értéke az egyévi szolgáltatás értékével egyezik meg. Kiemelendő, hogy ilyen esetben a pertárgyérték meghatározásakor nincs relevanciája annak, hogy a követelés törvényen vagy szerződésen alapszik, és a követelés jogcímének sincs jelentősége.

A keresetlevél benyújtásáig már lejárt, időközönként visszatérően teljesítendő követelésekre a Pp. 21. § (3) bekezdés a) pontja nem vonatkozik, e követelések teljes összegét hozzá kell számítani a pertárgy értékéhez (BDT2023. 4646.).

i) Ha a Pp. 21. § (3) bekezdés a) pontjában rögzített, „előre meg nem határozható ideig” kitételre vonatkozó feltétel hiányzik, mert a felperes véghatáridővel kéri az időszakonként visszatérően teljesítendő szolgáltatás (járadék) megfizetésére kötelezést, úgy a pertárgy értéke a követelés teljes összege, vagyis a hátralék összegéhez hozzá kell adni a véghatáridőig érvényesített jövőbeli követelést.

j) A Pp. 21. § (3) bekezdés b) pontja alapján a Pp. 21. § (3) bekezdés a) pontjában foglaltakhoz hasonlóan számítandó a Pp. 21. § (2) bekezdés a) és b) pontjai szerinti kereset pertárgyértéke, ha a szerződés létrejöttének, létre nem jöttének, hatályosságának, hatálytalanságának, érvényességének, érvénytelenségének a megállapítása vagy a szerződés létrehozása, megszüntetése iránti perben a szerződésben a kikötött szolgáltatásért járó ellenszolgáltatást előre meg nem határozható ideig, időközönként visszatérően kell teljesíteni. Idetartoznak azon tartási, életjáradéki és öröklési szerződések érvénytelenségének megállapításai, illetve az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazása iránti perek is, amelyek esetében a szerződés alapján az ellenszolgáltatást előre meg nem határozható ideig, időközönként visszatérően kell teljesíteni. Az 1/2017. Polgári jogegységi határozat és a 3/2015. Polgári jogegységi határozat V.1. pontja alapján a Pp. alkalmazási körében is irányadó a 4/2008. Polgári jogegységi határozat, amelynek értelmében a tartási követelés iránti per fogalmába beletartoznak a tartási, életjáradéki, illetve öröklési szerződés teljesítése, módosítása, a tartási (öröklési) szerződés életjáradéki szerződéssé alakítása, valamint a szerződés megszüntetése iránti perek is, és ezek esetében a per tárgyának értéke a Pp. 21. § (3) bekezdés a) pontja alapján kerül megállapításra, azaz az egyévi szolgáltatás értékével egyezik meg. Ugyanakkor ezen szerződések érvénytelenségének megállapítására és az érvénytelenség jogkövetkezményének alkalmazására irányuló perekben a pertárgyérték a Pp. 21. § (2) bekezdés a) pontja szerint állapítható meg, azaz az a szerződésben kikötött szolgáltatásért járó ellenszolgáltatás értékével egyezik meg.

k) Adott esetben a pertárgyértéknek nincs hatása a hatáskörre, például munkaügyi perek, illetve végrehajtás megszüntetése iránti perek esetében. A jogalkotó ezen perek tekintetében nem a hatásköri szabályokat követően, hanem az adott pertípusnál rendelkezik a per tárgya értékének meghatározásáról. Erre tekintettel munkaügyi perek esetében a Pp. 512. §-a, végrehajtási perek esetében a Pp. 530. § (2) bekezdése, illetve a Pp. 539. § (3) bekezdése tartalmaz pertárgyértékre vonatkozó rendelkezéseket.

l) A pertárgyértéket szabályozó Pp. 21. §-a nem tartalmaz külön rendelkezést arra az esetre, amennyiben a per tárgyának értéke nem állapítható meg, vagyis az eljárás tárgyának értéke összegszerűen nem fejezhető ki. A Pp. 20. § (3) bekezdés a) pontja alapján ezek a vagyonjogi perek – az ott meghatározott kivételekkel – járásbírósági hatáskörbe tartoznak, míg a nem meghatározható pertárgyértékű nem vagyonjogi perek törvényszéki hatáskörbe tartoznak, és a per tárgyának értékét az Itv. 39. § (3) bekezdésében rögzített „fiktív” összegek alapján kell meghatározni.

m) A Pp. 20. § (5) bekezdése alapján, keresethalmazat esetén a pertárgyérték számítása során az érvényesíteni kívánt több követelés, illetve jog értékét össze kell adni. Ezen rendelkezés azonban csak a valódi tárgyi keresethalmazat esetén érvényesül, azaz ha a fél valamennyi kereseti kérelme elbírálását együttesen kéri. Valódi tárgyi keresethalmazat esetén így ezek pertárgyértékét össze kell adni. Látszólagos tárgyi keresethalmazat esetében viszont a per tárgyának az értéke a legnagyobb értékű követelés vagy jog értékével egyezik meg.

n) Ha valódi keresethalmazatban meghatározható és meg nem határozható pertárgyértékű keresetek állnak halmazatban, és a meghatározható pertárgyértékű kereset pertárgyértéke alatta marad a nem meghatározható pertárgyértékű kereset esetén irányadó illetékszámítási alapnak, úgy az Itv. 39. § (3) bekezdésének megfelelő az illetékalap, míg ha a meghatározható pertárgyértékű kereset pertárgyértéke (illetékszámítási alapja) meghaladja az Itv. 39. § (3) bekezdése szerinti illetékszámítási alapot, abban az esetben az Itv. 39. § (2) bekezdésének megfelelő az illetékalap.

Ha egy meghatározható és egy nem meghatározható pertárgyértékű kereset áll valódi keresethalmazatban, az Itv. 40. § (1) bekezdése nem alkalmazható. Az Itv. 39. § (3) bekezdése ugyanis nem az „érvényesített igény” értékét, hanem az „eljárás tárgyának” értékét határozza meg, míg a Pp. 21. § (5) bekezdése alapján az értékeket kell összeadni. Ha viszont nem meghatározható az érték, akkor nincs összeadni való érték sem.

Ha pedig több, meg nem határozható pertárgyértékű kereset áll halmazatban, úgy a bírói gyakorlat alapján az illetékalap nem többszörözhető (BDT2023. 4647.), azaz a meg nem határozható pertárgyértékű kereseti kérelmek nem számíthatók össze, arra tekintettel, hogy az Itv. 39. § (3) bekezdésében meghatározott összegeket a jogalkotó illetékszámítási alapként, és nem pertárgyértékként határozta meg. Ebből következően az ott meghatározott fiktív összegek nem egyes követelésekre, hanem az egész eljárásra vonatkoznak. Az Itv. 40. § (1) bekezdése abban az esetben ad lehetőséget a meg nem határozható pertárgyértékű keresetek összeszámítására, ha a fél egy jogviszonyból több igényt vagy több jogviszonyból eredő meghatározható pertárgyértékű igényt együttesen érvényesít.

Joggyakorlat

a) Az 1/2017. Polgári jogegységi határozat és a 3/2015. Polgári jogegységi határozat V.1. pontja alapján a Pp. alkalmazása során is megfelelően irányadó az 1/2013. Polgári jogegységi határozat, amely alapján a Cstv. 33/A. § (1) bekezdése szerint a vezető tisztségviselő felelősségének megállapítása iránt indított per pertárgyértékét a meg nem határozható pertárgyérték alapulvételével kell megállapítani, tekintet nélkül arra, hogy a felperesnek a keresetlevélben az állított vagyoncsökkenés mértékét meg kell jelölnie, és azt a bíróságnak ítéletében összegszerűen meg kell határoznia.

b) A bírói gyakorlat értelmében a devizaalapú kölcsönszerződések érvénytelenségének a megállapítása és az érvénytelenség jogkövetkezményeinek az alkalmazása iránti perekben az érvénytelenségi kereset tisztán marasztalási jellegű, a kért megállapítás – amely az érvényesített jog fennállásának kimondásával szükségszerű velejárója a kért marasztalásnak – a marasztalási kereset jogalapját jelenti csupán. Ebből következően a pertárgyérték meghatározásánál kizárólag a marasztalásra irányuló igény irányadó és vehető figyelembe, egyedül a marasztalási kereset fejezi ki a per tárgyává tett kereset tartalmát (BDT2020. 4193.). Abban az esetben, ha a kereset a felek közti szerződés – teljes vagy részleges – érvénytelenségének megállapításán túl az érvénytelenség jogkövetkezményeként számszerűen megjelölt összeg megfizetésére irányul, a pertárgyérték meghatározása során a marasztalási összeg adja a keresettel érvényesített követelés értékét. A pertárgyérték megállapítása szempontjából ez esetben nincs jelentősége sem a szerződéses értéknek, sem pedig annak, hogy a másik szerződő fél milyen összegű követelést tart nyilván (vagy állít) az igényérvényesítő féllel szemben.

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2018. június 20–21-ei Országos Tanácskozásának 41. állásfoglalása

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. november 20–21-ei Országos Tanácskozásának 4. állásfoglalása

Kapcsolódó jogi szabályozás

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról 33/A. §

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről 39. §, 40. §, 72. §

22. § [A pertárgy értékének meghatározása]

(1) A per tárgyának az értékét forintban kell meghatározni.

(2) A per tárgyának az értékét – annak egyidejű valószínűsítésével – a 21. § rendelkezéseinek megfelelően az igényérvényesítés időpontját alapul véve a felperes határozza meg.

(3) Ha a felperes által meghatározott érték a köztudomással vagy a bíróság hivatalos tudomásával ellenkezik, egyébként valószínűtlen, vagy ha azt az alperes vitássá teszi, a per tárgyának az értékét a bíróság határozza meg.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A per tárgyának értékét a keresetlevélben forintban kell feltüntetni abban az esetben is, ha a felperes idegen pénznemben kéri az alperes marasztalását.

b) A per tárgyának értékét összegszerűen a felperesnek a keresetlevélben kell megjelölnie, a Pp. 170. § (3) bekezdés a) pontja alapján a keresetlevél záró részében, és fel kell tüntetnie a pertárgyérték meghatározásakor figyelembe vett tényeket is; illetve ha a pertárgyérték nem meghatározható, az arra történő hivatkozást. A Pp. 247. § (3) bekezdése alapján a jogi képviselő nélkül eljáró félnek a keresetlevélben a per tárgyának az értékét megalapozó adatokat csak akkor kell feltüntetnie, ha azok a keresetlevél érdemi részében feltüntetett adatok alapján nem állapíthatók meg, azaz ha például a marasztalási összegből megállapítható, e körben hiánypótlásnak nincs helye. Ezek alapján a per tárgyának értékét minden esetben a felperesnek (illetve viszontkereset előterjesztése esetén az alperesnek) kell a keresetlevélben feltüntetnie, illetve meghatároznia, és a felperes által meghatározott érték irányadó abban az esetben is, ha az alperes például érvénytelenségi kifogás útján a felperesi követelésnél nagyobb értékű szerződés érvénytelenségére hivatkozik. Így az alperes ellenkérelme a per tárgyát nem változtatja meg, ebből következően az alperes érdemi védekezése alapjaként előadott anyagi jogi kifogásnak – így az érvénytelenségi kifogásnak – a hatáskörre nincs kihatása (BDT2021. 4339.).

c) Az igényérvényesítés időpontja, amire vonatkozóan a Pp. 22. § (2) bekezdése alapján a per tárgyának értékét meg kell határozni, a keresetlevél benyújtásának időpontja, jogorvoslati eljárásban pedig a fellebbezés, felülvizsgálati kérelem előterjesztésének időpontja.

d) A Pp. 22. § (2) bekezdése alapján a felperesnek a per tárgyának értékét „annak egyidejű valószínűsítésével” kell megjelölnie. Ez a bizonyítás szintjét el nem érő valószínűsítés a gyakorlatban azt jelenti, hogy a felperesnek a per tárgyának értékét, például dologi jogi perben az igényelt ingatlan értékét nem szükséges magánszakvélemény csatolásával bizonyítania már a keresetlevél benyújtásakor, ugyanakkor más módon – például hasonló adottságú ingatlanok hirdetéseinek csatolásával – kell azt valószínűsítenie, amellett, hogy a Pp. 170. § (3) bekezdés a) pontja alapján a pertárgyérték, azaz például az ingatlan értéke meghatározásakor figyelembe vett tényeket is elő kell adnia. Így a felperesnek a per tárgyának értékét meg kell határoznia, de bizonyítania a keresetlevél benyújtásakor nem kell. Kiemelendő, hogy nem elfogadható egy olyan felperesi hivatkozás, amely szerint a per tárgyának értéke azért nem meghatározható, mert a perbeli ingatlan forgalomképtelen, az ingatlanpiacon szabadon nem értékesíthető, tekintettel arra, hogy ez nem jelentheti azt, hogy a perbeli ingatlan értéktelen lenne.

e) A pertárgy értékét elsődlegesen a felperesnek kell megjelölnie, valamint azt a keresetlevél záró részében fel kell tüntetnie, azonban az meghatározott esetekben a bíróság által felülbírálható (BDT2022. 4514.). Így a bíróság határozza meg a per tárgyának értékét, ha a felperes által meghatározott érték köztudomással, vagy a bíróság Pp. 266. § (2) bekezdése szerinti hivatalos tudomásával ellenkezik. Ezekben az esetekben a bíróság a per tárgyának értékét alperes erre irányuló előadása nélkül, hivatalból is meghatározza. A bíróság határozza meg a per tárgyának értékét abban az esetben is, ha az alperes azt vitássá teszi, azzal, hogy önmagában a felperes által megjelölt érték általánosságban történő vitatása nem teszi szükségszerűvé a bíróság határozatát. A bíróság a per tárgyának az értékét végzésben határozza meg, amely ellen külön fellebbezésnek nincs helye (BH2017. 308.), és amelyben a per tárgyának értékét pontosan, összegszerűen meg kell határozni.

f) Az, hogy az ingatlanpiaci helyzet miatt évek alatt jelentősen emelkedhet az ingatlanok forgalmi értéke, kétségtelenül köztudomású tény. Ezzel együtt a konkrét perbeli ingatlan fogalmi értkének meghatározása szakkérdés, amihez speciális ingatlanforgalmi szakértelem szükséges. Erre figyelemmel nem tekinthető a bíróság Pp. 22. § (3) bekezdése, illetve a Pp. 266. § (2) bekezdése szerinti hivatalos tudomásának, sem pedig köztudomásúnak az, ha az eljáró bírói tanácsnak más perből más, a perbeli ingatlanhoz hasonló adottságú, területű ingatlan értékére vonatkozóan tudomása van, és az alapján a per tárgyának értéke nem határozható meg. Ebben az esetben a felek, illetve a jogorvoslat során eljáró bíróság előtt ismeretlenek és ellenőrizhetetlenek a más perbeli ingatlan adottságai, fajlagos értéke, így ez nem alapozhatja meg a hatásköri szabályok alapján eljárni jogosult bíróság megváltoztatását.

g) Amennyiben a per tárgyának értékét a bíróság határozza meg, a bíróság kötve van a felperes által érvényesíteni kívánt joghoz, és a bíróság nem foglalhat állást érdemben arról, hogy a felperes által megjelölt jogalap helyes-e vagy sem, illetve arra sincs lehetőség, hogy a bíróság olyan jogra alapítva állapítsa meg a hatásköre hiányát, amelyre a felperes nem hivatkozott.

Joggyakorlat

A bírói gyakorlat alapján, amennyiben a kereseti tényelőadásból, a jogállításból és a petitumból a hatáskör megállapítható, akkor függetlenül attól, hogy a felperes a keresetlevelében a Pp. mely hatásköri szabályát hívta fel, a hatáskörrel rendelkező bíróságot kell kijelölni az eljárás lefolytatására (BDT2023. 4709.), azaz e körben nem a felperes által megjelölt jogszabályhelyet, hanem a felperes keresetlevélből következő előadását kell figyelembe venni.

9. A hatáskör vizsgálata

23. § [A pertárgy értékének figyelembevétele]

(1) A bíróság hatáskörének megállapításánál a per tárgyának az értékére a keresetlevél beadásának időpontja irányadó. Ha azonban a per a per tárgyának az értékében a keresetlevél beadása után bekövetkezett változás folytán tartozna a bíróság hatáskörébe, a bíróság hatáskörét akkor is meg kell állapítani.

(2) A kereseti követelés felemelése esetén a hatáskört a felemelt érték alapján kell megállapítani, annak leszállítása ellenben a bíróság hatáskörét nem érinti.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Miután a Pp. 23. § (1) bekezdése értelmében a hatáskör megállapítása tekintetében a keresetlevél benyújtásának az időpontja (viszontkereset-levél esetében a viszontkereset-levél előterjesztésének az időpontja) az irányadó, a bíróság a hatáskörét a keresetlevélben megjelöltek alapján határozza meg. A perben vitás dolog értékének megváltozása nem jelenti egyben a pertárgy értékének változását (BH2013. 155.), így például az, hogy a per során a per tárgyát képező ingatlan forgalmi értéke az ingatlanpiaci változások miatt magasabb lesz, nincs kihatással a per tárgyának értékére, illetve a bíróság hatáskörére. Viszont ha a pertárgyértékben a keresetlevél előterjesztését követően áll be változás, például az ingatlan értéke ekkor válik magasabbá, az megalapozza az eljáró bíróság hatáskörét, azaz ha a bíróság addig nem intézkedett a hatásköre hiányának megállapítása iránt, a pertárgyérték emelkedését követően erre már nincs is lehetősége.

b) Nem érinti a bíróság hatáskörét a kereseti követelés leszállítása, érintheti viszont annak felemelése. Ebben az esetben, a Pp. 23. § (2) bekezdése alapján a kereseti követelés felemelése esetén a hatáskört a felemelt érték alapján kell megállapítani, amennyiben a Pp. 7. § (1) bekezdés b) pontja szerint keresetváltoztatásnak minősülő felemelés a perfelvételi szakban a Pp. 185. § (1) bekezdése alapján megengedhető. Kiemelendő ugyanakkor, hogy a Pp. 215. § (3) bekezdése alapján, érdemi tárgyalási szakban történt keresetváltoztatás esetén, ha a hatáskör a per tárgyának értékétől függ, nem akadálya a kereset megváltoztatásának az, ha a megváltoztatott keresetre a bíróság hatásköre nem áll fenn, és ebben az esetben a hatáskör hiánya nem vehető figyelembe. Kiemelendő, hogy a Pp. 23. § (2) bekezdésének rendelkezése (a hatáskört a felemelt érték szerint kell megállapítani) és a 215. § (3) bekezdés rendelkezése (az érdemi tárgyalási szakban a per tárgyának értékétől függő hatáskör hiánya nem akadálya az egyébként megengedett keresetváltoztatásnak) viszonylatában ez utóbbi a speciális szabály.

Ebből az következik, hogy ha a felperes a járásbíróság hatáskörébe tartozó vagyonjogi perben a kereseti követelését – megengedett keresetváltoztatás esetén – 30 000 000 forintot meghaladó összegre felemeli, a perfelvételi szakban a keresetlevél áttételének van helye, míg az érdemi tárgyalási szakban a keresetlevél áttétele ebből az okból kizárt. A keresetváltoztatást tartalmazó nyilatkozat visszautasítása nem hat ki a korábban perfelvételre alkalmasnak talált keresetlevélre, ilyen esetben a visszautasítás tényére tekintettel a hatáskört az eredeti kereset alapján kell meghatározni (Kúria Pkk.V.24.746/2022/2.).

c) A kereset felemelésének lehet hatása a hatáskörre, ugyanakkor a perek egyesítése a hatáskörre nem hathat ki. Így ha a felperes több kereseti kérelmet terjeszt elő, ezek együttes tárgyalása esetén a pertárgyértékek egybefoglalása nem eredményezi a pernek a törvényszéki hatáskörbe kerülését (BH1997. 358.), a pertárgyértéken alapuló hatáskört a perek egyesítése nem befolyásolja, az egyesített perek pertárgyértéke nem adódik össze (BDT2023. 4710.).

d) A kereseti követelés felemelése, illetve a keresetlevél előterjesztését követően a per tárgyának értékében bekövetkezett változás adott esetben a hatáskör megállapítása során figyelembe veendő, ugyanakkor nem vehető figyelembe az, ha az eljáró bíróság a kijelölését követően egy korábbi mulasztását pótolva szerzi be a per tárgyára vonatkozó adatokat. Így ha az eljáró bíróság a saját, Pp. 31. §-a szerinti kijelölését követően szerzi be a perbeli ingatlanra vonatkozó adó- és értékbizonyítványt, az nem minősülhet olyan új, a kijelölést követően tudomására jutott ténynek, amely megalapozhatná a hatáskör változását, hiszen nem a bíróság önhibáján kívüli ok vezetett ezen új körülmény megismeréséhez, hanem az, hogy a bíróság korábban az adó- és értékbizonyítvány beszerzését elmulasztotta.

Joggyakorlat

a) A hatáskör hiánya miatti áttétel tekintetében a bírói gyakorlat egyértelmű abban, hogy a felperes keresetéhez és a keresettel érvényesített igényhez a bíróság kötve van. Így a bíróság az eljárás minden szakaszában kötve van az eljárás alapvető keretét adó kereseti kérelemhez, amelyet a felperes által érvényesített igény és az annak alapjául szolgáló anyagi jogi jogszabályok határoznak meg. Nincs helye ezért a keresetlevél áttételének olyan – a bíróság által helyesnek vélt – jogalapra hivatkozással, amely alapján a felperes nem kíván igényt érvényesíteni (BDT2023. 4664.).

b) A kérelemhez kötöttség tekintetében a perben a jogvita terjedelme a felek rendelkezési jogától függ, a kereseti kérelem és az ellenkérelem korlátai között a felek határozzák meg az eljárás kereteit.

Ha a járásbíróságra benyújtott keresetlevél az ott feltüntetett jog alapján a törvényszék, az előadott tényállításokból következő jog alapján viszont a járásbíróság hatáskörébe tartozik, a bíróság hiánypótlást rendel el, majd ennek eredményétől függően dönt abban a kérdésben, hogy szükséges-e az ügy iratainak áttétele az eljárás megszüntetése mellett. A BDT2023. 4663. döntés értelmében a felperes által érvényesített jogra figyelemmel a kerületi bíróság helyesen állapította meg hatáskörének hiányát azon az alapon, hogy a per értékpapírból származó jogviszonnyal kapcsolatos pernek minősül. A felperes keresetlevelében a jogalap körében egyértelműen megjelölte a Váltótv. rendelkezéseit, az alperesek mint váltókötelezettek által kiállított váltó alapján terjesztette elő a megtérítési igényét – a váltó elévülésére tekintettel – jogalap nélküli gazdagodás címén.

c) Vagyonjogi perekben, ahol a bíróság hatásköre a pertárgyértéktől függ, az érdemi ellenkérelem előterjesztését követően, de a perfelvételi szakban történt pertárgyérték-emelkedést okozó keresetfelemelés esetén vizsgálni kell a hatáskört, ez esetben a keresetfelemelés miatt helye van az eljárás megszüntetése mellett az ügy iratai áttételének a törvényszékhez (BDT2024. 4737.).

d) A bírói gyakorlat alapján a viszontkereset előterjesztése a bíróság hatáskörére nincs relevanciával. Így a járásbírósági hatáskörbe tartozó kereseti kérelem alapján indult perben a viszontkereset nem eredményezhet hatáskörváltozást. Nincs helye sem a per egésze, sem a viszontkeresetre vonatkozó része áttételének abban az esetben, ha a viszontkeresettel érvényesített követelés törvényszéki hatáskörbe tartozna. Ha a viszontkereset-levél előterjesztésének eljárásjogi feltételei hiányoznak, a viszontkereset-levél visszautasításának van helye, amiről e kereset elbírálására hatáskörrel rendelkező járásbíróságnak kell dönteni (BDT2023. 4648.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Új Pp. Konzultációs Testület állásfoglalása 54.

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. november 20–21-i Országos Értekezletének 5. állásfoglalása

24. § [A hatáskör hiányának figyelembevétele]

(1) A bíróság a hatáskörének hiányát hivatalból veszi figyelembe. Ha azonban a hatáskör a per tárgyának az értékétől függ, az írásbeli ellenkérelem előterjesztését követően a hatáskör hiánya figyelembe nem vehető.

(2) Ha a közigazgatási ügyben eljáró bíróság saját hatáskörét állapítja meg, e döntése az e törvény hatálya alá tartozó ügyben eljáró bíróságot köti.

(3) A közigazgatási jogkörben okozott kár megtérítése iránti igény érvényesíthetőségének feltétele, hogy a közigazgatási ügyben eljáró bíróság – ha a közigazgatási bírói út biztosított – a jogsértést jogerősen megállapítsa.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 24. § (1) bekezdése tartalmazza a hatáskör vizsgálatának általános szabályát, amely alapján a bíróság minden esetben hivatalból – célszerűen a keresetlevél vizsgálatát, esetleges hiánypótlási felhívás kiadását megelőzően – vizsgálja azt, hogy fennáll-e a hatásköre. E körben nemcsak a hatáskörét, hanem a joghatóság fennállását is vizsgálnia kell, így azt, hogy a magyar bíróság joghatósága nem kizárt-e, illetve nem áll-e fenn más állam bíróságának kizárólagos joghatósága: ezen esetekben a Pp. 176. § (1) bekezdés a) pontja alapján, hiánypótlási felhívást mellőzve, a keresetlevél visszautasításának van helye.

b) Ha a hatáskör a per tárgyának értékétől függ, abban az esetben írásbeli ellenkérelem előterjesztését követően a hatáskör hiánya már nem vehető figyelembe, azaz a bíróság hatásköre az írásbeli ellenkérelem előterjesztését követően ezen esetekben rögzül, így ezt követően áttételre, megszüntetésre hatáskör hiányára hivatkozással nincs lehetőség. Ha a hatáskör nem a per tárgyának értékétől függ, akkor viszont a bíróság – hatáskör hiánya esetén – az eljárás bármely szakaszában, akár a fellebbezési eljárás során is rendelkezhet az áttételéről, illetve az eljárás hivatalbóli megszüntetéséről. Ha a hatáskör hiányát a másodfokú bíróság észleli, a Pp. 370. § és 379. §-ai alapján a fellebbezési kérelem, ellenkérelem korlátaira tekintet nélkül hatályon kívül helyezi az elsőfokú határozatot, miután a hatáskör hiánya a Pp. 240. § (1) bekezdés e) pontja és a Pp. 240. § (3) bekezdése alapján az eljárás megszüntetését és az ügy iratainak áttételét eredményezi.

c) Ha a per elbírálása más bíróság hatáskörébe tartozik, a bíróság a Pp. 174. §-a alapján a keresetlevél áttételéről, ha pedig más hatóság hatáskörébe vagy nem polgári peres bírósági eljárásra tartozik, a perindítás hatályának beállta előtt a Pp. 176. § (1) bekezdés b) pontja alapján a keresetlevél visszautasításáról, a perindítás hatályának a beállta után pedig a Pp. 240. § (1) bekezdés a) pontja alapján az eljárás hivatalból történő megszüntetéséről rendelkezik. Ha a bíróságnak nincs az ügy elbírálására hatásköre, akkor ezen intézkedéseken kívüli minden más intézkedése hatálytalan (BDT2018. 3915.).

Ha a fél az áttételt megelőzően eljárási cselekményeket végez, a fél által a keresetlevél áttételéről történt rendelkezésig teljesített perbeli cselekmények kizárólag akkor nem hatálytalanok, ha valamennyit jóváhagyják a felek, és az új bíróság valamennyi rendelkezést hatályában fenntartja [Pp. 175. § (2) bekezdés c) pont]. Egyes perbeli cselekmények vonatkozásában a jóváhagyás és a hatályában való fenntartás nem lehetséges, ebben az esetben minden cselekmény hatálytalan.

d) A Pp. 24. § (2) bekezdésében foglaltakkal kapcsolatban kiemelendő, hogy a Pp. 31. § (3) bekezdése alapján, ha a hatásköri vita a közigazgatási ügyben eljáró bíróság, valamint a Pp. hatálya alá tartozó ügyben eljáró bíróság között merül fel, a hatásköri vita eldöntése a Kp. rendelkezései szerint történik (Kp. 14., 15. §).

e) A Pp. 24. § (3) bekezdése alapján a közigazgatási jogkörben okozott kár megtérítése iránti igény érvényesíthetőségének feltétele, hogy a közigazgatási ügyben eljáró bíróság – ha a közigazgatási bírói út biztosított – a jogsértést jogerősen megállapítsa. A feltétel teljesítésének hiánya a Pp. 176. § (1) bekezdés c) pontja alapján a keresetlevél visszautasítását eredményezi, abban az esetben is, ha a keresetlevélben megjelölt károkozó magatartások közül csak egyes esetekben állt rendelkezésre a közigazgatási bírói út (BDT2021. 4420.).

f) Az, hogy a közigazgatási bírói út biztosított volt-e, a Kp. szabályai alapján állapítható meg. Nem állapítható meg közigazgatási bíró igénybevételének lehetősége a közigazgatási jogkör gyakorlásával kapcsolatos személyiségi jogsértés következményeinek érvényesítése, illetve ebből eredő sérelemdíj iránti igény esetében. A bírósági, ügyészségi, közjegyzői, végrehajtói jogkörben okozott sérelmek szintén nem tartoznak közigazgatási bírói útra. Nem biztosított a közigazgatási bírói út a jogsértés megállapítására, ezért nincs helye a közigazgatási jogkörben okozott kár megtérítése iránti keresetlevél visszautasításának, ha az állított jogsértés a Pp. és a Kp. hatálybalépését megelőzően történt, ezért az igényt érdemben kell vizsgálni (BDT2019. 4023.).

g) Kiemelendő, hogy bár a polgári ügyben eljáró bíróságot nem csupán köti a közigazgatási ügyben eljáró bíróság döntése, hanem a közigazgatási ügyben eljáró bíróság közigazgatási tevékenység jogszerűségének kérdésében hozott döntése előfeltétele a kárigény érvényesíthetőségének, ezzel együtt a közigazgatási ügyben eljáró bíróság keresetet elutasító ítélete önmagában nem akadálya a kárigény érvényesítésének. Előfordulhat ugyanis, hogy a közigazgatási ügyben eljáró bíróság megállapítja a jogsértést, de elutasítja a keresetet, ha a megállapított jogsértés nem hatott ki az ügy érdemére: az ítéletben ilyen módon megállapított jogsértés is megalapozhat kártérítési igényt (Pp. 24. §-ához fűzött részletes indokolás).

Joggyakorlat

A Pp. 24. § (1) bekezdésében előírt hatáskörvizsgálat tekintetében a bírói gyakorlat alapján vagyonjogi perekben, ahol a bíróság hatásköre a pertárgyértéktől függ, az érdemi ellenkérelem előterjesztését követően, de a perfelvételi szakban történt pertárgyérték-emelkedést okozó keresetfelemelés esetén vizsgálni kell a hatáskört, ez esetben a keresetfelemelés miatt helye van az eljárás megszüntetése mellett az ügy iratai áttételének a törvényszékhez (BDT2024. 4737.). Ugyanakkor a hatáskör vizsgálatakor a felperes által megjelölt jogalap az irányadó, és – amennyiben a hatáskör nem a pertárgy értékétől, hanem pertárgyértéktől függetlenül az érvényesített jogtól függ – a bíróság nem alapozhatja döntését a hatáskör kérdésében az általa helyesnek tartott jogalapra (BDT2023. 4665.). A bíróság az eljárás minden szakaszában kötve van az eljárás alapvető keretét adó kereseti kérelemhez, amelyet a felperes által érvényesített igény és az annak alapjául szolgáló anyagi jogi jogszabályok határoznak meg. Nincs helye ezért a keresetlevél áttételének olyan – a bíróság által helyesnek vélt – jogalapra hivatkozással, amely alapján a felperes nem kíván igényt érvényesíteni (BDT2023. 4664.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. november 20–21-ei Országos Tanácskozásának 25. állásfoglalása

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról 14. §, 15. §

10. Illetékesség

25. § [Általános illetékesség]

(1) Az a bíróság, amelynek területén az alperes lakik, mindazokban a perekben illetékes, amelyekre más bíróság kizárólagos illetékessége megállapítva nincs.

(2) Belföldi lakóhely hiányában az illetékesség az alperes belföldi tartózkodási helyéhez igazodik; ha az alperes tartózkodási helye ismeretlen vagy külföldön van, az utolsó belföldi lakóhely az irányadó, ha pedig ez nem állapítható meg, vagy az alperesnek belföldön lakóhelye nem is volt, az illetékességet a felperes belföldi lakóhelye, ennek hiányában a felperes belföldi tartózkodási helye, ha a felperes nem természetes személy, a felperes belföldi székhelye alapozza meg.

(3) Ha az alperes munkahelye nem azonos a lakóhelyével, a bíróság az alperesnek legkésőbb az írásbeli ellenkérelmében előadott kérelmére a pert a munkahely bíróságához teszi át tárgyalás és elbírálás végett.

(4) A nem természetes személyek elleni perekben az általános illetékességet a nem természetes személy székhelye mellett az a hely is megalapozza, ahol a jogvitában érintett ügyben eljáró, képviseletére hivatott szerv, illetve szervezeti egység a működését kifejti. Székhelynek – kétség esetén – az ügyintézés helyét kell tekinteni. Ha a nem természetes személy székhelye Budapesten van, működési köre azonban Pest vármegye területére terjed ki, a Pest vármegye területére illetékes bíróság jár el.

(5) Ha a nem természetes személynek belföldön nincs székhelye, belföldi nem természetes személy felperes által indított perben az illetékességet a felperes székhelye – vagy a (4) bekezdés alkalmazásával, működési helye – alapítja meg. Ha a felperes belföldi természetes személy, a bíróság illetékességét a felperes lakóhelye, illetve ennek hiányában a tartózkodási helye is megalapítja.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Az illetékesség általános, főszabály szerint a természetes személy alperes elleni perekben a bíróság illetékességét az alperes lakóhelye, nem természetes személy alperes elleni perekben pedig az alperes székhelye határozza meg, azaz a lakóhely és a székhely az az illetékességi ok, amely alapján az alperes ellen a per megindítható, ha a Pp. vagy más jogszabály valamely bíróság kizárólagos illetékességét nem írja elő.

A Pp. ugyanakkor nem határozza meg a lakóhely fogalmát. Az Nytv. 5. § (2) bekezdésében rögzített szabály alapján a lakóhely annak a lakásnak vagy szállásnak a címe, amely a polgár az állammal, továbbá a természetes és jogi személyekkel, jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetekkel való hivatalos kapcsolattartása, valamint lakóhelyhez kötött jogai és kötelezettségei megalapozásául szolgál, és amelyet (lakóhelyének címét) az Nytv. 26. § (1) bekezdése alapján a Magyarország területén élő, e törvény hatálya alá tartozó polgár köteles nyilvántartásba vétel céljából bejelenteni.

Kiemelendő, hogy a közhiteles személyiadat- és lakcímnyilvántartásban szereplő cím vélelmet keletkeztet, miszerint a személy lakóhelye megegyezik a bejelentett lakcímével; ez a vélelem azonban megdönthető (BH2022. 329.), tipikusan abban az esetben, amennyiben a fél életvitelszerűen a bejelentett lakcímétől eltérő címen él. Ezt az értelmezést támasztja alá az is, hogy a tartósan külföldön munkát végzők nagy számára, illetve általánosságban a társadalmi mobilitás erősödésére figyelemmel volt indokolt a korábbi szabályozáshoz képest megszüntetni azt a követelményt, hogy a polgárnak életvitelszerűen a lakóhelyként bejelentett lakásban kell élnie, az emberek egy része ugyanis valójában nem ott él, ahová a lakcímbejelentése szól (a 2021. évi CXIX. törvény 2. §-ához kapcsolódó indokolás).

b) Az illetékesség megállapításánál a keresetlevél benyújtásának időpontja az irányadó (BH2023. 247.), így nem ad alapot a keresetlevél áttételére az, ha az alperes lakóhelye a keresetlevél benyújtását követően megváltozik.

c) A Pp. 25. § (2) bekezdése a természetes személy alperes belföldi lakóhelyének hiánya esetére állapít meg kisegítő illetékességi szabályokat. Az itt hivatkozott tartózkodási hely fogalmát a Pp. nem határozza meg, az az Nytv. 5. § (3) bekezdése értelmében annak a lakásnak a címe, ahol a polgár – a lakóhely-változtatás szándéka nélkül – 3 hónapnál hosszabb ideig tartózkodik, és amely az Nytv. 26. § (1) bekezdése alapján a nyilvántartásba bejelenthető. Ezek alapján tartózkodási hely lehet nemcsak lakás, hanem hosszabb kórházi tartózkodás esetén az egészségügyi intézmény is.

d) Kiemelendő, hogy a Pp. 25. § (2) bekezdése alapján kisegítő illetékességi szabályként a nem természetes személy felperes esetében csak annak székhelye vehető figyelembe, a Pp. 25. § (4) bekezdésében foglaltakkal szemben a felperes esetében nem vehető figyelembe az, hogy a képviseletére hivatott szerv, illetve szervezeti egység a működését hol fejti ki.

e) A Pp. 25. § (3) bekezdése értelmében az alperes legkésőbb az írásbeli ellenkérelmében kérheti a lakóhelye szerint illetékes bíróság eljárása helyett a munkahelye szerint illetékes bíróság eljárását. Ennek a feltétele értelemszerűen az, hogy az alperes munkahelye és lakóhelye eltérő bíróság illetékességi területéhez tartozzon. A Kúria 3/2015. Polgári jogegységi határozata által fenntartandónak ítélt és a Kúria 1/2017. Polgári jogegységi határozata alapján a Pp. alkalmazása körében is irányadó PK 134. számú állásfoglalás értelmében az alperes csak akkor kérheti a per áttételét a munkahelye szerint illetékes bírósághoz, ha a felperes az illetékességet az alperes lakóhelyére, és nem más vagylagos illetékességi okra alapozta.

f) A Pp. 25. § (4) bekezdése a nem természetes személy alperes esetében meghatározza, hogy a székhely kétség esetén az ügyintézés helye, ami alapján, ha az alperes bejegyzett székhelye és a tényleges ügyintézésének helye eltérő, abban az esetben ez utóbbi tekinthető székhelynek. Ugyanakkor figyelemmel kell lenni arra, hogy a Ptk. 3:7. §-a értelmében a jogi személy [és a Ptk. 3:3. § (3) bekezdése alapján a nem jogi személy szervezet is, ha polgári jogi jogalanyisággal rendelkezik] székhelye a jogi személy bejegyzett irodája, ahol a jogi személynek biztosítania kell a részére címzett jognyilatkozatok fogadását és a jogi személy jogszabályban meghatározott iratainak elérhetőségét. A Ptk. 3:3. § (3) bekezdése szerint e rendelkezés vonatkozik a nem jogi személy szervezetekre is, ha polgári jogi jogalanyisággal rendelkeznek.

Értékelni kell a Ctv. 7. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezést is, amely alapján a cég székhelye a cég bejegyzett irodája. A bejegyzett iroda a cég levelezési címe, az a hely, ahol a cég üzleti és hivatalos iratainak átvétele történik. A cég létesítő okirata úgy is rendelkezhet, hogy a cég székhelye egyben a központi ügyintézés helye, amennyiben viszont a cég székhelye nem azonos a központi ügyintézés helyével, a központi ügyintézés helyét a létesítő okiratában és a cégjegyzékben fel kell tüntetni. Ezzel egyezően, a Ptk. 3:96. §-a alapján a gazdasági társaságok esetén, ha a társaság székhelye nem azonos a központi ügyintézés helyével, úgy a létesítő okiratban a központi ügyintézés helyét is meg kell jelölni. Így amennyiben az alperes cégjegyzékbe bejegyzett központi ügyintézésnek helye nem azonos a székhellyel, úgy az előbbi tekinthető az alperes székhelyének.

g) A jogvitában érintett ügyben eljáró, képviseletére hivatott szerv, illetve szervezeti egység működésének helye, a szabály értelmezéséből következően csak a tényleges működés esetén alapoz meg illetékességet.

Joggyakorlat

A bírói gyakorlatban a természetes fél lakóhelye tekintetében rögzítésre került (BH2022. 329.), hogy az állandó bírói gyakorlat lakóhely alatt azt a helyet érti, ahol a fél az állandó ottmaradás szándékával letelepedik, ahol az otthonának tekintett lakásban életvitelszerűen lakik, azt a helyet (lakást) pedig, amelyet a lakóhelye végleges elhagyásának szándéka nélkül használ, tartózkodási helynek tekinti. Ettől eltérően az Nytv. 5. § (2) és (3) bekezdései pontos fogalommeghatározást adnak mind a lakóhelyre, mind a tartózkodási helyre nézve, azonban a Pp.-nek nincs olyan utaló szabálya, amely a polgári peres eljárásokban alkalmazni rendelné az Nytv. idézett rendelkezéseit.

Azok a jogpolitikai indokok, amelyekre figyelemmel a lakcímnyilvántartás szempontjából nem az életvitelszerű ottlakás, hanem a lakcímbejelentés dönti el, hogy mit kell a természetes személy lakóhelyének tekinteni, a Pp. lakóhelyre vonatkozó rendelkezéseinek értelmezése során nem tekinthetők irányadónak.

A Pp. a fél lakóhelyére alapított illetékességi szabályai ugyanis azt hivatottak biztosítani, hogy a jogvitát az a bíróság bírálja el, amely a szükséges perbeli cselekményeket – mindenekelőtt a tanúk meghallgatását, a szakértői bizonyításhoz szükséges vizsgálatokat, a szemlét – a leggyorsabban, legegyszerűbben el tudja végezni; emellett figyelembe kell venni a jogkereső felek azon elismerhető érdekét, hogy a bíróság elé vitt ügyeiket lehetőleg lakóhelyükhöz közel bírálják el. Ennek a szabályozási célnak viszont az az értelmezés felel meg, amely lakóhely alatt továbbra is azt a helyet tekinti, amelyet a fél az otthonának tart, ahol az állandó ottmaradás szándékával letelepedik, ahol életvitelszerűen él, és amely hely többnyire megegyezik a fél bejelentett lakcímével, de nem szükségszerűen azonos azzal. Ezek alapján pedig a közhiteles személyi adat- és lakcímnyilvántartásban szereplő cím vélelmet keletkeztet, miszerint a polgár lakóhelye megegyezik a bejelentett lakcímével; ez a vélelem azonban megdönthető.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 3:3. §, 3:7. §, 3:96. §

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról 7. §

1992. évi LXVI. törvény a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról 5. §, 26. §

26. § [Kizárólagos illetékesség]

(1) A vállalkozás által fogyasztóval szemben, szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránt indított perre – törvény, az Európai Unió kötelező jogi aktusa, illetve nemzetközi egyezmény eltérő rendelkezése hiányában – az alperes belföldi lakóhelye szerinti bíróság kizárólagosan illetékes. Belföldi lakóhely hiányában e kizárólagos illetékesség az alperes belföldi tartózkodási helyéhez igazodik; ha az alperes tartózkodási helye ismeretlen vagy külföldön van, az utolsó belföldi lakóhely az irányadó. Ha az utolsó belföldi lakóhely nem állapítható meg, az illetékességet az általános szabályok szerint kell megállapítani. Alperesi pertársaság esetén a per a fogyasztónak minősülő alperesek bármelyikére illetékes bíróság előtt valamennyi alperes ellen megindítható.

(2) Ha felelősségbiztosítási szerződéssel összefüggő törvényi rendelkezés alapján a károsult kártérítési, illetve sérelemdíj iránti igényét a károkozótól eltérő harmadik személlyel szemben is érvényesítheti, e harmadik személlyel szemben indított perre – törvény, az Európai Unió kötelező jogi aktusa, illetve nemzetközi egyezmény eltérő rendelkezése hiányában – az a bíróság, amelynek területén a felperes belföldi lakóhelye, belföldi lakóhely hiányában belföldi tartózkodási helye, vagy ha a felperes nem természetes személy, belföldi székhelye található kizárólagosan illetékes. Ha a felperes belföldi lakóhellyel, tartózkodási hellyel vagy székhellyel nem rendelkezik, a bíróság illetékességét az általános szabályok szerint kell megállapítani. Felperesi pertársaság esetén a per a felperesek bármelyikére illetékes bíróság előtt megindítható.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Kizárólagos illetékességi ok fennállása esetében csak az ilyen illetékességgel rendelkező bíróság járhat el, azaz ebben az esetben a fogyasztóval, illetve károsulttal szemben álló vállalkozás, illetve biztosító vagylagos illetékességi okra nem hivatkozhat, és nem merülhet az fel, hogy a perben az általános szabályok szerint illetékes bíróság járjon el. Ebből következően kizárólagos illetékesség esetén az illetékesség hiányát a Pp. 30. § (2) bekezdése értelmében az írásbeli ellenkérelem előterjesztését követően is, az eljárás bármely szakaszában, akár a jogorvoslati eljárás során is hivatalból kell figyelembe venni.

Ha a bíróság más bíróság kizárólagos illetékessége ellenére járt el, ennek észlelése esetén a Pp. 240. § (1) bekezdés e) pontja alapján az eljárás hivatalból történő megszüntetésének és a Pp. 240. § (3) bekezdése alapján az ügy iratai áttételének van helye, azzal, hogy az áttételről történő rendelkezésig a felek által teljesített perbeli cselekmények és bírói rendelkezések a Pp. 175. § (2) bekezdése alapján hatálytalanok, kivéve, ha azok az áttétellel kapcsolatosak, azok az áttételre okot adó keresetváltoztatás vagy keresetkiterjesztés előtt történtek, vagy valamennyi cselekményt a felek jóváhagyják és valamennyi rendelkezést az új bíróság hatályában fenntartja.

b) A Pp. 26. § (1) bekezdése szerinti kizárólagos illetékességi szabály feltétlenül érvényesül, abban az esetben is, amennyiben a felek még a Pp. hatálybalépése előtt kötött megállapodásuk szerint más bíróság illetékességét kötötték ki. Így a Pp. kizárólagos illetékességi szabályával szemben a felek megállapodása szerinti illetékességi rendelkezést akkor sem lehet figyelembe venni, ha a megállapodás megkötésekor az illetékességi kikötésnek nem volt jogi akadálya.

A Pp. 26. § (1) bekezdését a Pp. hatálybalépését követően indult ügyekben mindig alkalmazni kell, függetlenül a felek között korábban létrejött illetékességi kikötésektől, miután az alkalmazandó eljárási rendet a Pp. 630. § (1) bekezdése alapján a keresetlevél benyújtásának időpontja határozza meg, így a 2018. január 1-jét követően benyújtott keresetlevelek esetében a Pp. szabályait kell alkalmazni.

A Pp. 30. § (1) bekezdése alapján annak vizsgálatára, hogy a megállapodás megkötésekor anyagi jogi és eljárásjogi szempontból is megfelelő kikötés a bíróság illetékességét megalapozhatja-e, a keresetlevél benyújtásának időpontjában kerülhet sor. Bár az illetékességi kikötés elvileg kizárólagos illetékességet alapoz meg, mivel az alkalmazandó Pp. szerint ugyanerre a tényállásra van más, törvényi szintű kizárólagos illetékességi szabály, a felek kikötése nem érvényesülhet, figyelemmel arra, hogy a Pp. 27. § (4) bekezdése értelmében nincs helye illetékességi kikötésnek olyan ügyekben, amelyekre törvény valamely bíróság kizárólagos illetékességét állapítja meg. A bírói gyakorlat is azt állapította meg, hogy vállalkozás által a fogyasztóval szemben szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránti perben a felek megállapodásán alapuló (ún. alávetéses) illetékességi kikötés nem érvényesülhet a törvényen alapuló, az alperes lakóhelye szerinti kizárólagos illetékességi szabállyal szemben (BH2021. 340.).

c) A Pp. 26. § (1) és (2) bekezdései alapján, amennyiben a fogyasztó alperes, illetve a felelősségbiztosítási szerződéssel összefüggő igényt érvényesítő károsult alperes utolsó belföldi lakóhelye sem állapítható meg, a kizárólagos illetékességi rendelkezések nem alkalmazandók, hanem az általános szabályok szerint kell az illetékességet megállapítani.

d) A Pp. 26. § (2) bekezdése szerinti esetben a károsult által a felelősségbiztosítási szerződéssel összefüggő törvényi rendelkezés közvetlenül a károkozó biztosítójával szemben érvényesített kártérítés, illetve sérelemdíj iránti igény esetében nemcsak a biztosítót, hanem a károsult felperest sem illeti meg az illetékességre vonatkozó választási lehetőség. Miután az illetékesség kizárólagos, a károsult is csak a saját lakóhelye szerinti bíróság előtt perelhet, még abban az esetben is, ha az egyébként az általános szabályok szerint illetékes bíróságot megfelelőbbnek tartaná. A Pp. 26. § (2) bekezdésének a felperes lakóhelye (tartózkodási helye vagy székhelye) szerinti bíróság kizárólagos illetékességét kimondó rendelkezés kizárja a Pp. 28. § (1) bekezdés e) pontjában írt vagylagos illetékességi szabály (a per a károkozás vagy a kár bekövetkezésének helye szerinti bíróságon is megindítható) alkalmazását, és a vagylagos illetékességi ok csak a felperes belföldi lakóhelyének, tartózkodási helyének, székhelyének hiányában választható.

e) A Pp. 26. § (2) bekezdés a felelősségbiztosításból eredő követelések érvényesítésének kizárólagos illetékességi szabályát tartalmazza, amelynek meghatározó eleme a szerződésen kívül bekövetkezett káreseménnyel összefüggésben keletkező kártérítési jogviszony. Figyelemmel arra, hogy az alperes ezeknél az eljárásoknál minden esetben többnyire budapesti székhelyű biztosító társaság, a Pp. a jogérvényesítő károsult lakóhelyében, tartózkodási helyében, illetőleg székhelyében határozta meg az eljáró bíróság kizárólagos illetékességét. Az engedményezéssel az engedményes a kártérítési jogviszony jogosultjának helyébe lépve érvényesít követelést (Ptk. 6:193. §), amely egyéb elemeiben nem érinti a felelősségbiztosításon alapuló szerződésen kívüli kártérítési jogviszonyt, és ezáltal nem ad alapot a károsult jogállásával rendelkező felperes székhelyétől eltérő illetékességi szabály alkalmazására {Fővárosi Ítélőtábla 13.Gkk.43.758/2024/2., Indokolás [6] pont}.

Joggyakorlat

A bírói gyakorlat alapján (BDT2020. 4177.) nem alkalmazható a Pp. 26. § (2) bekezdésében szabályozott kizárólagos illetékességi ok, ha a károsult kártérítési, illetve sérelemdíj iránti igényét a károkozónak a magatartásáért helytállni köteles munkáltatójával szemben terjeszti elő. A kizárólagos illetékesség alkalmazásának ugyanis nem csupán az a feltétele, hogy az igényt a károsult a károkozótól eltérő személlyel szemben érvényesíti, hanem az is, hogy az igényérvényesítésre a felelősségbiztosítási szerződéssel összefüggő törvényi rendelkezés alapján kerüljön sor, amely utóbbi feltétel akkor valósul meg, ha a per alperese a károkozó magatartásáért a felelősségbiztosítási szerződés alapján helytállni köteles biztosító vagy – érvényes felelősségbiztosítási szerződés hiányában – a Kártalanítási Számla kezelője.

Kapcsolódó joggyakorlat

Új Pp. Konzultációs Testület állásfoglalása 64.

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2018. november 19–21-ei Országos Tanácskozásának 16. állásfoglalása

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. november 20–21-ei Országos Tanácskozásának 8. állásfoglalása

27. § [Felek által kikötött illetékesség]

(1) Vagyonjogi ügyek tekintetében a felek a felmerült jogvitájukra vagy a meghatározott jogviszonyból eredő jövőbeli jogvitájuk esetére – törvény eltérő rendelkezése hiányában – kiköthetik valamely bíróság illetékességét. Ilyen kikötéssel a felek élhetnek

a) írásban,

b) szóban, írásbeli megerősítéssel,

c) olyan formában, amely megfelel a felek között kialakult üzleti szokásoknak, vagy

d) nemzetközi kereskedelemben olyan formában, amely megfelel az olyan kereskedelmi szokásoknak, amelyet a felek ismertek vagy ismerniük kellett, és amelyet az ilyen típusú szerződést kötő felek a szóban forgó üzletágban általánosan ismernek és rendszeresen figyelembe vesznek.

(2) A kikötött bíróság – törvény eltérő rendelkezése vagy a felek eltérő megállapodása hiányában – kizárólagosan illetékes.

(3) A kikötés hatálya kiterjed a jogutódokra is.

(4) Nincs helye illetékességi kikötésnek olyan ügyekben, amelyekre törvény valamely bíróság kizárólagos illetékességét állapítja meg.

(5) Nincs helye olyan illetékességi kikötésnek, amely kizárja a fogyasztó jogát ahhoz, hogy a vállalkozással szemben fennálló szerződéses jogviszonyból eredő igényét saját belföldi lakóhelye, ennek hiányában belföldi tartózkodási helye szerint illetékes bíróság előtt érvényesítse.

(6) Vagyonjogi ügyek tekintetében a felek a felmerült jogvitájukra vagy a meghatározott jogviszonyból eredő jövőbeli jogvitájuk esetére nem köthetik ki

a) a törvényszék hatáskörébe tartozó ügyben a Fővárosi Törvényszék és a Budapest Környéki Törvényszék,

b) a járásbíróság hatáskörébe tartozó ügyben a Pesti Központi Kerületi Bíróság

illetékességét.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A felek által kikötött illetékesség lehetőségének alapja, hogy a felek kölcsönös akaratukkal meghatározhatják az ügyükben eljáró bíróságot. Ugyanakkor a felek az eljáró bíróság meghatározására vonatkozó rendelkezési jogukat csak a Pp. 27. §-ában meghatározott feltételekkel gyakorolhatják, és az csak az illetékes bíróság meghatározására vonatozhat, hatáskörrel rendelkező bíróságot azonban a felek nem jelölhetnek meg. Változatlanul alkalmazandó az az 1952-es Pp. hatálya alá eső ügyekben kialakult bírói gyakorlat, amely alapján ha a pertárgy értékére tekintettel helyi bírósági hatáskörbe tartozó ügyben tesznek a felek olyan alávetéses szerződési kikötést, amely az irányadó hatásköri szabályt sértené, akkor ez a megállapodás nem vehető figyelembe (BH2001. 433.). Erre tekintettel, amennyiben a felek nemcsak illetékességi, hanem hatásköri kikötés tekintetében is megállapodtak, a hatásköri kikötést figyelmen kívül kell hagyni, az illetékességi kikötés azonban – a Pp. 27. §-a szerinti egyéb feltételek teljesülése esetén – figyelembe vehető.

b) A Pp. 27. § (1) bekezdése tekintetében kiemelendő, hogy illetékességi kikötésre csak vagyonjogi ügyekben, azaz a Pp. 7. § (1) bekezdés 18. pontja szerinti vagyonjogi perek tekintetében kerülhet sor, így olyan perek esetében, amelyekben az érvényesített igény a fél vagyoni jogain alapul, vagy értéke pénzösszegben kifejezhető. Megjegyzést érdemel, hogy a Pp. 27. § (1) bekezdése szerinti „vagyonjogi ügy” és a Pp. 7. § (1) bekezdés 18. pontja szerinti „vagyonjogi per” nem azonos fogalmak, miután a vagyonjogi ügy válhat kereset előterjesztése esetén vagyonjogi perré. Miután a vagyonjogi jogviszonyból eredő jogvitából (vagyonjogi ügyből) indulhat meg a vagyonjogi per, a társasházi közgyűlési határozat érvénytelenségének megállapítása iránti per pedig vagyonjogi per, mert az érvényesített igény a fél vagyoni jogain, így ez egyúttal vagyonjogi jogviszonyból eredő jogvita, ezért olyan vagyonjogi ügy, amellyel kapcsolatban lehetséges – például az alapító okiratban – illetékességi kikötéssel élni.

A sérelemdíj iránti igény is vagyonjogi pernek minősül, a felek az ebből adódó jogvitájukra kiköthetik valamely bíróság kizárólagos illetékességét.

c) A felek közötti illetékességi megállapodással kapcsolatos követelményeket a Pp. 27. § (1) bekezdése tartalmazza. A törvényben meghatározott követelményen túl egyértelmű, hogy a megállapodásból ki kell tűnnie annak, hogy a felek mely jogviszonyukra vonatkozóan kötötték ki adott bíróság illetékességét. Ez abban az esetben mellőzhető, amennyiben a felek a konkrét jogviszonyra vonatkozó szerződésükben rögzítették az illetékességi kikötést. Kiemelendő, hogy amennyiben a felek egy adott szerződésükre vonatkozóan állapodtak meg illetékességi kikötésben, ezen jogviszonytól teljesen független szerződésen kívüli jogviszonyukra a megállapodás nem alkalmazható. A feleknek továbbá konkrétan meg kell határozniuk azt, hogy pontosan mely bíróság illetékességének vetik alá magukat, azaz vagylagosan illetékes bíróság kikötése nem lehetséges, és az illetékességi kikötés csak akkor érvényes, ha az egy meghatározott bírósági illetékességre vonatkozik (BH1993. 434.).

Megítélésünk szerint a kikötött bíróságot kifejezetten meg kell nevezni, és nem elegendő annak megállapodásban való rögzítése, hogy a felek például az eladó mindenkori székhelye szerinti bíróság illetékességét állapítják meg.

d) A Pp. 27. § (2) bekezdése alapján a felek által kikötött bíróság kizárólagosan illetékes, hacsak a felek vagy törvény eltérően nem rendelkeznek. A feleknek az eltérő rendelkezéséhez – csakúgy, mint az illetékesség kikötéséhez – kifejezett egyetértése szükséges, erre figyelemmel nem tekinthető a felek eltérő rendelkezésének az, ha a felperes a keresetlevelet a megállapodástól eltérő bíróságnál terjeszti elő, az alperes pedig nem terjeszt elő illetékességi kifogást. A korábban, kölcsönös megállapodással kikötött bíróság a Pp. 27. § (2) bekezdése alapján ebben az esetben is kizárólagos, hiszen a felek ettől eltérően nem rendelkeztek. Törvény eltérő rendelkezését tartalmazza a Pp. 27. § (4) bekezdése, amely alapján a felek megállapodással nem köthetik ki adott bíróság illetékességét akkor, ha törvény valamely bíróság kizárólagos illetékességét állapítja meg. Ugyanígy törvény eltérő rendelkezése kerül rögzítésre a Pp. 27. § (5) bekezdésében azzal, hogy nem zárható ki illetékességi kikötéssel a fogyasztó ahhoz való joga, hogy a vállalkozással szemben fennálló szerződéses jogviszonyból eredő igényét saját belföldi lakóhelye, tartózkodási helye szerint illetékes bíróság előtt érvényesítse.

e) A Pp. 27. § (3) bekezdése értelmében a kikötés hatálya kiterjed a jogutódokra is, ugyanakkor az más, a megállapodást megkötő feleken kívüli személyeket nem kötelezhet. Így például egy betéti társaság által vállalt szerződéses kikötés nem jelenthet illetékességi kikötést a társaság beltagjával szemben, egyébként azonban az illetékességi kikötés csak a megállapodást kötő konkrét felek vonatkozásában érvényesül. A vagyonjogi ügyekben kikötött illetékesség hatálya kiterjed a jogutódokra is, akár engedményezés, akár szerződésátruházás folytán következett be a szerződő felek személyében változás (BH2018. 50.).

f) A Pp. 26. § (1) bekezdése csak a vállalkozás által fogyasztóval szemben indított perre vonatkozóan határoz meg kizárólagos illetékességi szabályt, amennyiben viszont a fogyasztó indítja meg a pert a vállalkozással szemben szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránt, abban az esetben a fogyasztó felperes választhat, hogy a saját lakóhelye vagy a vállalkozás székhelye szerint illetékes bíróság előtt kíván pereskedni. Miután a fogyasztó által a vállalkozás ellen indított perre a Pp. kizárólagos illetékességi szabályt nem határoz meg, ezen perekre nem érvényesül a Pp. 27. § (4) bekezdése szerinti tilalom, amiből következően a felek szerződésben is megállapodhatnak valamely bíróság illetékességéről. Ugyanakkor a Pp. 27. § (5) bekezdése alapján nincs helye olyan illetékességi kikötésnek, amely kizárja a fogyasztó jogát ahhoz, hogy a vállalkozással szemben fennálló szerződéses jogviszonyból eredő igényét saját belföldi lakóhelye, tartózkodási helye szerint illetékes bíróság előtt érvényesítse, azaz a felek között létrejött illetékességi kikötés nem lehet kizárólagos (vagy kizárólag a fogyasztó lakóhelye szerinti bíróság kizárólagos illetékességében állapodhatnak meg a felek, amely az egyező törvényi szabály miatt szükségtelen).

Miután a szerződésben rögzített illetékességi kikötés olyan eljárásjogi hatású magánjogi megállapodás, amelynek érvényességét a megkötésekor irányadó szabályok alapján kell megítélni {7/2021. Polgári jogegységi határozat [56] pont, BH2023. 247.}, amennyiben fogyasztó és vállalkozás közötti szerződésben illetékességi kikötés a Pp. hatálybalépését megelőzően létrejött, úgy a felek közötti illetékességi kikötés érvényesen létrejött. Ezzel együtt a Pp. hatálybalépését követően előterjesztett kereset esetében a Pp. 27. § (5) bekezdésében foglaltaknak megfelelően ilyen, a Pp. hatálybalépését megelőzően létrejött illetékességi kikötéssel sem zárható ki a fogyasztó ahhoz való joga, hogy a vállalkozással szemben fennálló szerződéses jogviszonyból eredő igényét saját belföldi lakóhelye, tartózkodási helye szerint illetékes bíróság előtt érvényesítse.

g) A Pp. 27. § (5) bekezdése értelmében vagyonjogi ügyek tekintetében a felek a felmerült jogvitájukra vagy a meghatározott jogviszonyból eredő jövőbeli jogvitájuk esetére nem köthetik ki a Fővárosi Törvényszék és a Budapest Környéki Törvényszék, illetve járásbíróság hatáskörébe tartozó ügyben a PKBB illetékességét. Amennyiben ugyanakkor a felek ezen bíróságok illetékességét olyan időpontban kötötték ki, amikor arra a hatályos jogszabályi rendelkezések alapján, azaz az 1952-es Pp. 41. §-a alapján lehetőségük volt, miután az ezt tiltó 1952-es Pp. 41. § (6) bekezdés 2009. június 30-i hatállyal került beiktatásra az 1952-es Pp.-be, és sem ennek a rendelkezésnek, sem a Pp. 27. § (6) bekezdés b) pontjának nincs visszaható hatálya, az illetékességi kikötést érvényesnek kell tekinteni.

Joggyakorlat

A bírói gyakorlat értelmében az eladó és a vevő közötti perekre kikötött alávetéses illetékesség nem terjed ki a vevő és a jótállási javítást végző szerviz közötti jogvitára (BH1992. 402.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2018. november 19–21-ei Országos Tanácskozásának 17. állásfoglalása

A Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. november 20–21-ei Országos Tanácskozásának 9. állásfoglalása

Kapcsolódó jogi szabályozás

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról 41. §

28. § [Vagylagos illetékesség]

(1) Kizárólagos illetékesség hiányában a felperes – választása szerint – az alperesre általánosan illetékes bíróság helyett

a) törvényen alapuló tartásra kötelezés iránti pert az igény érvényesítésére jogosult lakóhelye,

b) az ingatlan tulajdona, birtoka vagy ingatlant terhelő dologi jog tárgyában a pert az ingatlan fekvése,

c) a szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránti pert az ügyletkötés vagy a szolgáltatás teljesítésének helye,

d) a fogyasztó által vállalkozással szemben fennálló, szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránti pert a felperes belföldi lakóhelye, ennek hiányában belföldi tartózkodási helye,

e) a szerződésen kívül okozott kár megtérítése iránti pert a károkozás vagy a kár bekövetkezésének földrajzilag meghatározható helye

szerint illetékes bíróság előtt is megindíthatja.

(2) Vagyonjogi perekre – kizárólagos illetékesség hiányában – az a bíróság is illetékes, amelynek területén az alperes huzamosabb tartózkodásra utaló körülmények között tartózkodik.

(3) A (2) bekezdésben szabályozott illetékesség nem alkalmazható az olyan alperessel szemben, akinek nincs perbeli cselekvőképessége.

(4) Külföldi nem természetes személyek ellen az előtt a bíróság előtt is lehet vagyonjogi pert indítani, amelynek területén a külföldi nem természetes személy ügyeinek vitelével megbízott személy lakik, illetve vagyonjogi perre a külföldi nem természetes személy magyarországi fióktelepének, illetve kereskedelmi képviseletének székhelye szerinti bíróság is illetékes.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 28. § (1) bekezdése szerinti vagylagos illetékességi okok választása abban az esetben illeti meg a felperest, amennyiben törvény az adott pertípusra kizárólagos illetékességi szabályt nem határoz meg, illetve a felek között sem jött létre kizárólagos illetékességre vonatkozó megállapodás. A vagylagos illetékességi okok közötti választás lehetősége a felperest illeti meg, ha pedig a felperes ez alapján rendelkezett, akkor – a kizárólagos illetékesség, illetve alávetéses illetékesség fennállásának esetétől eltekintve – nincs helye a keresetlevél illetékességi okból történő áttételének sem hivatalból, sem alperesi kérelemre. Miután a fél rendelkezési joga a hatáskör választására nem terjedhet ki, a felperes csak hatáskörrel rendelkező bíróság vagylagos illetékességét választhatja.

b) Vagylagos illetékességi ok esetén is a felperesnek a keresetlevelében a Pp. 170. § (3) bekezdés b) pontja alapján elő kell adnia a bíróság illetékességét megalapozó tényeket, így ha a felperes – jogszabályhely megjelölésével – vagylagos illetékességi okra hivatkozik, az illetékesség alapjául szolgáló tények tekintetében azonban a keresetet tartalmazó irat hiányos, és ezért a vagylagos illetékességi ok fennállása nem állapítható meg, hiánypótlást kell elrendelni, amelynek eredményétől függően lehet az áttételről dönteni (BDT2021. 4349.).

A vagylagos illetékességi ok esetén a felperest a választási jog a keresetlevél beadásának időpontjáig illeti meg. Fizetési meghagyással indult eljárásban, amennyiben a felperes a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmében a perré alakulás esetére az illetékes bíróságról nem nyilatkozott, úgy a keresetet tartalmazó iratában vagylagos illetékességi okra hivatkozással megalapozottan már nem kérheti az eljárás megszüntetését és az ügy áttételét az alperesre általánosan illetékes bíróságtól az általa választott másik bírósághoz (BDT2020. 4151.).

c) A Pp. 28. § (1) bekezdés a) pontja szerinti vagylagos illetékességi ok a törvényen alapuló tartásra kötelezés iránti per, amely esetében az igényt érvényesítő felperes az általános illetékességi szabály alapján illetékes bíróság helyett a pert megindíthatja a saját lakóhelye szerint illetékes bíróságon is. Kiemelendő, hogy ezen vagylagos illetékességi szabály kizárólag törvényen alapuló tartás iránti igény esetén választható, azaz az nem alkalmazható a szerződésen alapuló tartás iránti igények érvényesítése során, és nem alkalmazható más, járadék formájában érvényesített időszakos szolgáltatások iránti igényérvényesítésre sem. Miután a vagylagos illetékesség választásának lehetősége a jogosultat illeti meg, a kötelezett által a követelés leszállítása vagy megszüntetése iránti perben a felperes választási lehetősége nem áll fenn. Az 1/2017. Polgári jogegységi határozat és a 3/2015. Polgári jogegységi határozat V.1. pontja alapján a Pp. alkalmazása körében megfelelően irányadó a PK 138. számú állásfoglalás, amely értelmében a tartásra kötelezés iránti per esetében a felperes akkor is kérheti a per áttételét a saját lakóhelye szerint illetékes bírósághoz, ha a pert eredetileg az alperes lakóhelye szerint illetékes bíróság előtt indította meg, az alperes azonban a Pp. 25. § (3) bekezdése alapján kéri a per áttételét a munkahelye szerint illetékes bírósághoz.

d) A Pp. 28. § (1) bekezdés b) pontja alapján a felperes az ingatlan tulajdona, birtoka vagy ingatlant terhelő dologi jog tárgyában a pert az ingatlan fekvése szerint illetékes bíróság előtt is megindíthatja. A gyakorlat alapján az ingatlanra vonatkozó jogviszonyból eredő perek esetében választható az ingatlan fekvése szerint illetékes bíróság abban az esetben is, ha a per kimenetele hatással lehet az ingatlan tulajdoni állására, annak birtokviszonyaira, továbbá az ingatlant terhelő jogokra (BDT2023. 4666.).

A Pp. indokolása alapján az ingatlan fekvése szerint illetékes bíróság választásának biztosítása akkor nem indokolt, ha a jogvita nem függ össze az ingatlan tulajdonával, birtokával vagy az ingatlant terhelő joggal (Pp. 28. §-ához fűzött részletes indokolás).

Ebből következően a jogalkotó nem általános jelleggel kívánta kizárni a vagylagos illetékesség e szabályának alkalmazását az ingatlanra vonatkozó jogviszonyból eredő perek esetében, hanem csak akkor, ha a per kimenetele nincs hatással az ingatlan tulajdoni állására, annak birtokviszonyaira, továbbá az ingatlant terhelő jogokra, például egy ingatlanra vonatkozó bérleti jogviszony tárgyában indult per. Ha a per eredményeképpen változhat az ingatlan tulajdoni állapota (ha a keresetnek való helyt adás ingatlan-nyilvántartásban átvezetendő változást von maga után), akkor továbbra is választható ez a vagylagos illetékességi ok. Tipikusan ilyenek az ingatlan tulajdonjogának átruházását célzó szerződések érvénytelensége és az eredeti állapot helyreállítása iránt indított, illetve törlési perek.

e) A Pp. 28. § (1) bekezdés c) pontja alapján a felperes választása szerint a szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránti pert az ügyletkötés vagy a szolgáltatás teljesítésének helye szerint illetékes bíróság előtt is megindíthatja. Ezen vagylagos illetékességi ok főszabályként a felek személyétől függetlenül alkalmazható, ez alól kivételt képez a Pp. 26. § (1) bekezdése szerinti kizárólagos illetékességi ok, azaz a vállalkozás által fogyasztóval szemben, szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránt indított perindítás esete. További kivételt rögzít az 1/2017. Polgári jogegységi határozat és az 1/2014. Polgári jogegységi határozat 1. pontja alapján a Pp. alkalmazása körében is a 3/2011. (XII. 12.) PK vélemény, amely alapján a közérdekű kereset megindítására feljogosított szervezetek nem hivatkozhatnak erre a vagylagos illetékességi okra, figyelemmel arra, hogy nem alanyai a per alapjául szolgáló anyagi jogi jogviszonynak.

Arra vonatkozóan, hogy választható-e a szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítésén alapuló vagylagos illetékesség akkor, ha a felek között vitatott az is, hogy a szerződés létrejött-e, a Pp. 28. § (1) bekezdés c) pontjának alkalmazásában a szerződéses jogviszonyból eredő igény alatt érteni kell azt is, ha a kereseti kérelem a szerződés létre nem jöttének megállapítására irányul. Ez az illetékességi ok csak akkor nem alkalmazható, ha a szerződéskötés ténye sem bizonyított, figyelemmel arra, hogy a fél a szerződéses jogviszony létrejöttére olyan tényállítást tesz, amit semmilyen bizonyíték nem támaszt alá, és emellett az ellenérdekű fél is vitatja a jogviszony létrejöttét. A kereseti kérelem elbírálása az ügy érdemére tartozó kérdés, amelynek alapossága önmagában nem akadályozza e vagylagos illetékességi ok alkalmazását.

Abban a kérdésben, hogy mi minősül a szerződéses szolgáltatás teljesítési helyének a Pp. 28. § (1) bekezdés c) pontja alkalmazása szempontjából, rögzíthető, hogy a szolgáltatás teljesítési helyének szempontjából egyrészt az adott szerződéstípus jellegadó szolgáltatása (és nem az ellenszolgáltatás) irányadó, másrészt alapvetően nem az anyagi jogi teljesítési helyét, hanem a jellegadó szolgáltatás tényleges megvalósításának, elvégzésének helyét kell alatta érteni. A Pp. 21. § (2) bekezdés a) és b) pontjaiból jól látható, hogy a szerződéses jogviszonyoknál különböztet szolgáltatás és ellenszolgáltatás között. A vagylagos illetékességi ok szempontjából is tehát az adott szerződéstípus jellegadó szolgáltatásának, és nem az azért járó ellenszolgáltatásnak van helye, függetlenül attól, hogy ki a felperes, és milyen igényt érvényesít keresetével.

A vagylagos illetékességi okok célja, hogy elősegítsék a perek hatékony lefolytatását azzal, hogy az adott ügy sajátosságait figyelembe véve az alperes lakóhelyétől eltérő helyszínen található bírósághoz tereli az ügyet. A Pp. 28. §-ában található okok vagy a gyengébb fél érdekét szolgálják [Pp. 28. § (1) bekezdés a) és d) pont], vagy az adott ügy tárgyát és sajátosságait értékelve az általános illetékességű bírósághoz képest egy másik bírósággal szorosabb fizikai kapcsolódást mutató bírósághoz telepítik az illetékességet [Pp. 28. § (1) bekezdés b), c) és e) pont]. Ezekben az esetekben tehát nem az anyagi jogi szabályoknak van jelentőségük, hanem eljárásjogilag a „hely”, „fekvés” kifejezések nyelvtani, azaz földrajzi, fizikai jelentésének.

f) A Pp. 28. § (1) bekezdés d) pontja szerinti, a fogyasztót a vállalkozással szemben indított, szerződéses jogviszonyból eredő igény érvényesítése iránti per esetében megillető vagylagos illetékességi ok tekintetében kiemelendő, hogy a fogyasztó felperes választási lehetősége a Pp. 27. § (5) bekezdése alapján illetékességi kikötéssel nem zárható ki.

g) A Pp. 28. § (1) bekezdés e) pontja a felperes számára adott esetben két vagylagos illetékességi okot, választási lehetőséget határoz meg, miután a felperes a szerződésen kívül okozott kár megtérítése iránti pert az általános illetékességi szabályon kívül a károkozás vagy a kár bekövetkezésének földrajzilag meghatározható helye szerint illetékes bíróságon is megindíthatja. Mindezek alkalmazásának a feltétele, hogy a károkozás vagy a kár bekövetkezésének a helye földrajzilag meghatározható legyen. További feltétel, hogy a felperes nem szerződésből eredő, hanem szerződésen kívüli kárigényét érvényesítse.

h) A Pp. 28. § (2) bekezdése alapján a felperes választásától függően a vagyonjogi pert – ha kizárólagos illetékesség nincs meghatározva – megindíthatja az előtt a bíróság előtt is, amelynek területén az alperes huzamosabb tartózkodásra utaló körülmények között tartózkodik. Az 1/2017. Polgári jogegységi határozat és a 3/2015. Polgári jogegységi határozat V.1. pontja alapján a Pp. alkalmazása körében megfelelően irányadó PK 133. számú állásfoglalás alapján a hosszabb ideig tartó szabadságvesztés-büntetés töltése huzamosabb tartózkodásnak tekinthető, így az alperes hosszabb ideig tartó szabadságvesztés-büntetése esetén ilyen vagylagos illetékességi okot alapozhat meg a büntetés-végrehajtási intézet székhelye. Ilyen esetben az alperes lakóhelye hiányának nincs jelentősége, hanem azt kell vizsgálni, hogy a szabadságvesztés-büntetés töltését huzamosabb tartózkodásnak kell-e tekinteni, míg a rövidebb ideig tartó szabadságvesztés-büntetés töltése csak ideiglenes tartózkodásnak minősül.

i) A Pp. 28. § (4) bekezdése két vagylagos illetékességi szabályt határoz meg: ennek értelmében a külföldi nem természetes személyek elleni vagyonjogi per egyrészt az előtt a bíróság előtt is megindítható, amelynek területén a külföldi nem természetes személy ügyeinek vitelével megbízott személy lakik; másrészt a vagyonjogi perre a külföldi nem természetes személy magyarországi fióktelepének, illetve kereskedelmi képviseletének székhelye szerinti bíróság is illetékes.

Joggyakorlat

a) A bírói gyakorlat a jogi képviselő nélkül eljáró felperes tekintetében rögzítette, hogy az ilyen felperes járásbíróság hatáskörébe tartozó perben nem köteles megjelölni a keresetlevelében az illetékesség választását megalapozó jogszabályhelyet (BDT2020. 4282.), illetve hogy amennyiben a jogi képviselő nélkül eljáró felperes a fogyasztói szerződésből eredő igényét érvényesítő keresetlevelét a belföldi lakóhelye szerint illetékes bíróságon terjeszti elő, úgy eleget tesz a Pp. 28. § (1) bekezdés d) pontja szerinti vagylagos illetékességi ok választása törvényes feltételeinek, ezért szükségtelen a bíróságnak felhívnia őt az illetékességet megalapozó tények előadására.

b) A Pp. szabályozása általánosságban megengedi minden szerződéses jogviszonyra vonatkozóan a vagylagos illetékességi okok alkalmazását. A gyakorlat alapján a Pp. 28. § (1) bekezdés c) pontja szerinti vagylagos illetékességi ok vállalkozási szerződés esetén a munkával elérhető eredmény teljesítésének helye, nem pedig az ellenszolgáltatás megfizetésének helye (BDT2019. 4105.). Távollévők között létrejött kölcsönszerződés esetében lehetséges, hogy a kölcsönvevő a szerződést a kölcsönadó székhelyétől eltérő helyen, míg a kölcsönadó a saját székhelyén írja alá. Ebben az esetben a szerződésből eredő igények érvényesítése és az egyes szerződési feltételek érvénytelenségének megállapítása iránti perre illetékes – az ügyletkötés helye szerinti – bíróság a kölcsönadó székhelye szerinti bíróság (BDT2018. 3896.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Új Pp. Konzultációs Testület állásfoglalása 1.

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2019. november 28–29-ei Országos Tanácskozásának 10. állásfoglalása

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2018. június 20–21-i Országos Tanácskozásán elfogadott 37. állásfoglalása

29. § [Illetékesség pertársaság esetén]

(1) A mellékkötelezett a főkötelezettel együtt az előtt a bíróság előtt is perelhető, amely a főkötelezett elleni perre bármilyen címen illetékes.

(2) Ha valaki a más személyek között folyamatban lévő per tárgyát egészen vagy részben a maga részére követeli, ennek a folyamatban lévő pernek a bírósága arra a további perre is illetékes, amelyet e követelés érvényesítése végett az említett személyek ellen ő indít.

(3) Az (1) vagy a (2) bekezdés hatálya alá nem tartozó esetben a per – a felek által kikötött illetékesség esetét kivéve – az alperesek bármelyikére illetékes bíróság előtt valamennyi alperes ellen megindítható, ha az együttes perlés feltételei a pertársaságra vonatkozó szabályok szerint fennállnak.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 29. § (1) bekezdése alapján, amennyiben a jogviszonyban a főkötelezett mellett mellékkötelezett (például kezes, zálogtárgy tulajdonosa) is szerepel, és a felperes őket együttesen perli, a főkötelezettel szembeni perre bármilyen alapon illetékes bíróság illetékes a mellékkötelezettel szemben is. Kiemelendő egyrészt, hogy a rendelkezés fordítva nem alkalmazható, azaz a főkötelezett nem perelhető a mellékkötelezettre illetékes bíróság előtt, másrészt pedig az, hogy a vagylagos illetékességi szabály alkalmazásának feltétele az, hogy a fő- és mellékkötelezett együttes perlésére kerüljön sor.

b) A Pp. 29. § (2) bekezdése a pertárgy Pp. 49. §-a szerinti igénylése esetére határoz meg kizárólagos illetékességi szabályt, amelynek eredményeként, ha valaki a más személyek között folyamatban lévő per tárgyát egészen vagy részben a maga részére követeli, de nem lép be a folyamatban levő perbe, hanem a folyamatban lévő pernek a bírósága előtt indít újabb peres eljárást, akkor ez a bíróság arra a további perre is illetékes, amelyet a követelés érvényesítése érdekében az említett személyek ellen ő indít.

c) A Pp. 29. § (3) bekezdése tartalmazza a pertársaságra vonatkozó általános illetékességi szabályt, azaz hogy a per – a felek által kikötött illetékesség esetét kivéve – az alperesek bármelyikére illetékes bíróság előtt valamennyi alperes ellen megindítható, feltéve, hogy az együttes perlés feltételei a pertársaságra vonatkozó szabályok szerint fennállnak. Megjegyzendő, hogy ezen általános illetékességi szabály nem alkalmazható a célszerűségi pertársaság Pp. 37. § c) pontja szerinti esetében, azaz amikor az alperesi pertársaság oka az, hogy perbeli követelések hasonló ténybeli és jogi alapból erednek, tekintettel arra, hogy ebben az esetben feltétel lenne, hogy ugyanannak a bíróságnak az illetékessége a Pp. 29. § rendelkezéseinek alkalmazása nélkül is valamennyi alperessel szemben megállapítható. Az általános szabályhoz képest tartalmaznak a felperes választása szerinti, vagylagosan érvényesíthető illetékességi szabályokat a Pp. 29. § (1) és (2) bekezdései.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

30. § [Az illetékesség vizsgálata és terjedelme]

(1) A bíróság illetékességének megállapításánál a keresetlevél beadásának időpontja irányadó. Ha azonban a per a keresetlevél beadása után bekövetkezett változás folytán tartozna a bíróság illetékessége alá, a bíróság illetékességét akkor is meg kell állapítani.

(2) A bíróság az illetékességének hiányát hivatalból veszi figyelembe. Ha az illetékesség nem kizárólagos, az írásbeli ellenkérelem előterjesztését követően az illetékesség hiánya figyelembe nem vehető.

(3) Az illetékességnek vagy az illetékesség hiányának megállapítására előadott tényállítások valóságát a bíróság csak akkor vizsgálja, ha azok a köztudomással vagy a bíróság hivatalos tudomásával ellenkeznek, vagy ha azokat az ellenfél vitássá teszi.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A bíróság illetékességét megalapozó tényeket a Pp. 170. § (3) bekezdés b) pontja alapján a felperesnek kell a keresetlevélben megjelölnie. Azokban a perekben, amelyekben kizárt bírósági meghagyás kibocsátása, és a felperes a bíróság illetékességét tévesen jelöli meg, ez azonban a keresetlevélből és mellékleteiből nem állapítható meg, az alperes nem terjeszt elő írásbeli ellenkérelmet, és a perfelvételi tárgyaláson szabályszerű idézésre nem jelenik meg – akkor arra tekintettel, hogy az alperes részére az ellenkérelem előterjesztésére biztosított határidő letelt, annak ellenére, hogy ellenkérelmet nem terjesztett elő –, az illetékesség nem kizárólagos, a bíróság a Pp. 30. § (2) bekezdése és 190. § (2) bekezdése alapján a keresetlevél áttételéről már nem rendelkezhet, az illetékesség rögzült.

b) A bíróság viszontkereset vonatkozásában fennálló illetékességét a viszontkereset előterjesztésekor kell vizsgálni, azzal, hogy a Pp. 204. § (3) bekezdése értelmében, vagyonjogi perben az eljáró bíróság a viszontkeresetre egyéb illetékességi ok hiányában is illetékes, kivéve, ha a viszontkereset elbírálása más bíróság kizárólagos illetékességébe tartozik.

c) A Pp. 30. § (1) bekezdése alapján a bíróság illetékességének megállapításánál a keresetlevél beadásának időpontja irányadó (BH2023. 247.), így nem ad alapot a keresetlevél áttételére az, ha az alperes lakóhelye a keresetlevél benyújtását követően megváltozik. Ugyanakkor amennyiben az eljáró bíróság illetékességét a keresetlevél előterjesztését követően bekövetkezett változás alapozza meg, például az alperes lakóhelyének változása, és áttételre még nem került sor, úgy a bíróság illetékességét meg kell állapítani.

d) A bíróság – a hatáskörhöz hasonlóan – az illetékességének hiányát is hivatalból veszi figyelembe, ugyanakkor az írásbeli ellenkérelem előterjesztését követően az illetékesség hiánya csak abban az esetben alapozza meg az áttételt, amennyiben más bíróság kizárólagos illetékességgel rendelkezik, egyéb esetben az írásbeli ellenkérelem előterjesztésével – ha abban az alperes illetékességi kifogást nem terjeszt elő – az illetékesség rögzül.

e) A Pp. 30. § (3) bekezdése értelmében az illetékességnek vagy az illetékesség hiányának megállapítására előadott tényállítások valóságát a bíróság főszabály szerint nem, hanem csak abban az esetben vizsgálja, ha azok a köztudomással vagy a bíróság hivatalos tudomásával ellenkeznek, vagy ha azokat az ellenfél vitássá teszi.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2019. április 15-i Országos Tanácskozásának 1. állásfoglalás

11. Az eljáró bíróság kijelölése

31. § [A kijelölés esetei, a kijelölésre jogosult bíróságok]

(1) Jogerős határozatok alapján felmerült hatásköri vagy illetékességi összeütközés esetén, valamint akkor, ha az illetékes bíróság nem állapítható meg, vagy kizárás miatt nem járhat el, az eljáró bíróságot soron kívül ki kell jelölni.

(2) A kijelölés kérdésében – a hatásköri és illetékességi szabályok alkalmazásával, a (3) bekezdésben foglalt kivétellel –

a) a törvényszék határoz, ha az összeütközés a területén lévő járásbíróságok között merült fel, valamint, ha a területén lévő járásbíróság kizárása esetén a területén lévő másik járásbíróság kijelölhető,

b) az a) pont alá nem tartozó esetekben az ítélőtábla határoz, ha az összeütközés a területén lévő járásbíróságok, törvényszékek között merült fel, továbbá, ha a területén lévő járásbíróság, törvényszék kizárása esetén, a területén lévő másik járásbíróság, törvényszék kijelölhető,

c) az a) és b) pont alá nem tartozó esetekben a Kúria határoz.

(3) Az e törvény hatálya alá tartozó ügyben eljáró bíróság és a közigazgatási ügyben eljáró bíróság között felmerült hatásköri összeütközés esetén az eljáró bíróság kijelölésére a közigazgatási perrendtartás vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni.

Áttekintés

A Pp. 31. §-a a kijelölés eseteit és a kijelölésre jogosult bíróságokat határozza meg.

a) A Pp. 31. § (1) bekezdése értelmében az eljáró bíróság kijelölésére három esetben kerülhet sor:

– jogerős határozatok alapján felmerült hatásköri vagy illetékességi összeütközés esetén, vagy

– ha az illetékes bíróság nem állapítható meg, vagy

– ha kizárás miatt a bíróság nem járhat el.

b) A bíróságok közötti hatásköri vagy illetékességi összeütközés lehet pozitív vagy negatív összeütközés.

Pozitív összeütközés akkor fordul elő, ha több bíróság is jogerősen megállapítja hatáskörét vagy illetékességét. Ez a gyakorlatban ritkán fordul elő, mert azt feltételezné, hogy több bíróság előtt is megindul az eljárás, és mindegyikük hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróságnak tekinti magát. Sokkal tipikusabb a bíróságok közötti negatív összeütközés, amikor több bíróság állapítja meg saját hatáskörének vagy illetékességének hiányát.

Negatív hatásköri összeütközés esetén az alábbiak szerint alakul az eljárás. Az eljáró bíróság jogerős végzésével megállapítja hatáskörének vagy illetékességének hiányát, és a Pp. 174. § (1) bekezdése alapján elrendeli a keresetlevél áttételét ahhoz a bírósághoz, amely álláspontja szerint hatáskörrel és illetékességgel rendelkezik.

A végzés jogerőre emelkedése után a másik bíróság is megállapítja hatáskörének vagy illetékességének hiányát, de a Pp. 174. § (4) bekezdésében foglalt törvényi tilalom alapján a keresetlevél áttételéről már nem tud rendelkezni olyan bírósághoz, amely saját hatáskörének vagy illetékességének hiányát jogerősen megállapította. Számára már csak az a megoldás marad, hogy az ügy iratait felterjessze az eljáró bíróság kijelölése érdekében a kijelölés tárgyában eljárni jogosult bírósághoz.

c) Amennyiben az illetékes bíróság nem állapítható meg, akkor a Pp. 32. § (1) bekezdés alapján a fél terjesztheti elő a kijelölés iránti kérelmét bármely bíróságnál. A Pp. 170. § (3) bekezdés b) pontja alapján a felperesnek a keresetlevél záró részében fel kell tüntetnie – egyebek mellett – a bíróság illetékességét megalapozó tényeket. Amennyiben ezek a tények nem állnak a felperes rendelkezésére, és emiatt számára nem megállapítható, hogy melyik bíróság illetékes, akkor kell a kijelölésre egyúttal kérelmet előterjesztenie.

A fél kijelölés iránti kérelme a gyakorlatban szintén ritkán fordul elő, mert az általános illetékességet meghatározó Pp. 25. §-a értelmében az alperes lakóhelyének, tartózkodási helyének, székhelyének hiányában a bíróság illetékessége a felperes lakóhelyéhez, tartózkodási helyéhez, székhelyéhez igazodik. Ezenkívül a fél a Pp. 28. §-a szerinti vagylagos illetékességi okokból is választhat, továbbá vannak olyan ügytípusok, ahol kijelölésre azért nincs szükség, mert jogszabály határozza meg, hogy melyik bíróság jogosult eljárni, ha az illetékes bíróság nem állapítható meg [például Pp. 505. § (1) bekezdés]. Ezen kérdésekről részletesen a Pp. 32. §-ához írt magyarázat szól.

d) Kijelölésnek van helye akkor is, ha a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróság kizárás miatt nem járhat el. Erre akkor kerül sor, ha az eljáró bíróságnak minden bírájára és tanácsára vonatkozik a kizárási ok, illetve ha az ügyben maga a bíróság kizárt. A bíró és a bíróság kizárására vonatkozó szabályokat a Pp. 12–19. §-ai tartalmazzák, ehhez lásd az ezen szakaszokhoz írt részletes magyarázatot.

e) A Pp. 31. § (2) bekezdése határozza meg az eljáró bíróság kijelölésére jogosult bíróságokat. Főszabályként a törvény azt az elvet alkalmazza, hogy a kijelöléssel érintett a bíróságokhoz mindig a hierarchiában és területileg legközelebb álló felettes bírói fórum hozzon döntést. Így a törvényszék jár el, ha az összeütközés a területén lévő járásbíróságok (ideértve a kerületi bíróságokat is) között merült fel, valamint ha a területén lévő járásbíróság kizárása esetén a területén lévő másik járásbíróság kijelölhető. Az előbbi esetek kivételével az ítélőtábla határoz, ha az összeütközés a területén lévő járásbíróságok, törvényszékek között merült fel, illetve ha a területén lévő járásbíróság, törvényszék kizárása esetén a területén lévő másik járásbíróság, törvényszék kijelölhető. Minden egyéb esetben a kijelölés kérdésében a Kúria hoz döntést.

f) A Pp. 31. § (3) bekezdése arra vonatkozóan tartalmaz szabályt, amikor a hatásköri összeütközés a közigazgatási ügyben eljáró bíróság és a Pp. hatálya alá tartozó ügyben eljáró bíróság között áll fenn. Ekkor az eljáró bíróság kijelölésére a Kp. rendelkezéseit kell alkalmazni. A Kp. 15. § (4) bekezdése értelmében ha a hatásköri összeütközés a közigazgatási ügyben eljáró bíróság és más bíróság között merül fel, a kijelölés tárgyában a Kúria öttagú tanácsban dönt. A tanács elnöke és két tagja közigazgatási bíró, további két tagja a vitával érintett szakágba tartozó bíró. A tanács összetételét és a helyettesítés rendjét a Kúria ügyelosztási rendjében évente előre kell meghatározni. A Pp. hatálya alá tartozó ügyek alatt nemcsak polgári-gazdasági, hanem a munkaügyi pereket is érteni kell, ezért a munkaügyi perben eljáró bíróság és a közigazgatási ügyben eljáró bíróság közötti negatív hatásköri összeütközése esetén is alkalmazandók a Kp. szabályai.

g) Megjegyzendő, hogy a kijelölés fenti szabályai csak a polgári perben eljáró bíróságok egymás közötti hatásköri és illetékességi összeütközéseit oldják meg az eljárásjog eszközeivel, kivéve a fenti f) pontban ismertetett közigazgatási ügyben eljáró bírósággal való hatásköri összeütközést. Ez utóbbi esetben, ha a polgári perben eljáró bíróság azt észleli, hogy a jogvita elbírálása közigazgatási perben vagy egyéb közigazgatási bírósági eljárásban eljáró bíróság hatáskörébe tartozik, akkor a Pp. 174. § (1) bekezdése alapján áttételnek van helye, majd a Kp. szerinti kijelölésre kerül sor, ha a közigazgatási ügyben eljáró bíróság is megállapítja hatáskörének hiányát. Ha az igény elbírálására más hatóság – ideértve a büntető vagy szabálysértési ügyben eljáró bíróságot is – hatáskörébe tartozik, vagy polgári nemperes bírósági eljárásban érvényesíthető, akkor viszont nem az áttétel vagy kijelölés szabályai alkalmazandók, hanem a Pp. 176. § (1) bekezdés b) pontja alapján a keresetlevél visszautasításának van helye.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A negatív hatásköri vagy illetékességi összeütközés nemcsak két bíróság, hanem több bíróság között is fennállhat. Az a bíróság ugyanis, amelyhez a keresetlevelet áttették, csak ahhoz a bírósághoz nem teheti át a keresetlevelet, amely hatáskörének vagy illetékességének hiányát jogerősen megállapította. Nincs azonban akadálya annak, hogy rendelkezzen a keresetlevél újabb áttételéről egy harmadik, a per elbírálására illetékes bírósághoz, ha a korábbi áttételt tévesnek ítéli meg. Ha a harmadik bíróság saját hatáskörét és illetékességét megállapítja, nem jön létre negatív összeütközés, így kijelölésre sem kerül sor. Kijelölésre kizárólag akkor kell az ügyet felterjeszteni, ha ez a harmadik bíróság is megállapítja hatásköre vagy illetékessége hiányát. Ebben az esetben a kijelölés kérdésében döntő bíróság mindhárom bíróság közül választva jelölheti ki az eljáró bíróságot.

b) A fentiektől eltérő döntést kell hoznia a kijelölés tárgyában eljáró bíróságnak akkor, ha maga észleli, hogy a negatív hatásköri vagy illetékességi összeütközésben érintett két bíróság közül nem lehet kijelölni az eljáró bíróságot, mert az ügyben a hatásköri, illetékességi vitában nem érintett harmadik bíróság lenne jogosult eljárni. Ekkor a kijelölés kérdésében eljáró bíróság nem jogosult a hatáskörrel vagy illetékességgel rendelkező bíróság megállapítására vagy az áttételre, hanem az iratokat a kijelölésre felterjesztő bíróságnak kell visszaküldenie azzal, hogy hatásköri, illetve illetékességi összeütközés hiányában az eljáró bíróság kijelölésének nincs helye. A hatáskörrel és illetékességgel rendelkező harmadik bírósághoz való áttételről a felterjesztő bíróságnak kell rendelkeznie (BDT2022. 4569.).

c) Hangsúlyozandó, hogy a hatásköri vagy illetékességi összeütközés csak akkor járhat kijelöléssel, ha jogerős határozatok között merül fel. Az 1952-es Pp. hatálya alatt több olyan eseti döntés született, amely azt mondta ki, hogy jogerős döntések hiányában a kijelölés kezdeményezése idő előtti (BH1992. 782., BDT2006. 1337.).

Logikus magyarázat volt erre az, hogy a hatáskör vagy illetékesség hiányát megállapító végzés másodfokú felülbírálata során még észlelhető és korrigálható az elsőfokú bíróság tévedése. A Pp. szabályozási rendszerében azonban a fellebbezhető határozatok köre megváltozott, csak a Pp. kifejezett rendelkezése alapján van helye végzés elleni fellebbezésnek. A Pp. 174. § (3) bekezdése csak az áttételt elrendelő végzés esetében enged külön fellebbezést, a saját hatáskör vagy illetékesség hiányának megállapításáról hozott végzés esetében nem, így az a Pp. 358. § (2) bekezdése alapján kihirdetésével (közlésével) jogerőre emelkedik. Ezért a kijelölésre való felterjesztés a Pp. hatálya alatt indult eljárásokban már nem lehet idő előtti, a hatáskör vagy illetékesség hiányának megállapítását követően az ügy felterjeszthető a kijelölés tárgyában eljárni jogosult bírósághoz.

d) Ki kell hangsúlyozni, hogy a kijelölésre előírt eljárási szabályok megszegése minősülhet az elsőfokú eljárás olyan lényeges szabálya megszegésének, ami a Pp. 381. §-a alapján az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezéséhez vezethet. Ilyennek minősül, ha a bíróság a hozzá áttett ügyben nem észleli saját hatáskörének vagy illetékességének hiányát, és nem terjeszti fel az ügyet az eljáró bíróság kijelölésére, hanem érdemi határozatot hoz. Ebben az esetben a másodfokú bíróság nem a kijelölésre jogosult bíróságként jár el, hanem a másodfokú eljárás szabályai szerint kell döntést hoznia. Az ítélet hatályon kívül helyezéséről dönthet, azonban nehézséget okoz, hogy az elsőfokú bíróságot új eljárásra és új határozat meghozatalára nem utasíthatja, és az ügyet (a keresetlevelet) a hatáskörrel rendelkező helyi bírósághoz sem teheti át, mivel az hatáskörének hiányát korábban már megállapította. Ilyenkor az iratokat az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezése mellett az eljáró bíróság kijelölése érdekében fel kell terjesztenie a kijelölésre eljárni jogosult bírósághoz (BDT2005. 1167.).

e) A kijelölés tárgyában hozott végzés illetékességi vagy hatásköri összeütközés esetén mindig az elsőfokú bíróság kijelölését tartalmazza, és a kijelölt elsőfokú bírósághoz igazodik a területileg illetékes másodfokú bíróság. Amennyiben kizárás miatt kerül sor a kijelölésre, eltérő illetékességi területű bíróságok is eljárhatnak első és másodfokon. Ez fordulhat elő például akkor, ha a kizárási ok csak a másodfokú bíróságot érinti, ekkor az ügy másodfokú elbírálására történik meg az eljáró bíróság kijelölése. A kijelölő végzésben meghatározott bíróságok illetékessége a kijelöléssel rögzül, vagyis megismételt eljárás esetén vagy perújítási eljárásban ugyanaz a bíróság fog eljárni első és másodfokon, amelyik az alapeljárásban kijelölésre került. Ugyanaz az ügy tehát sem a rendes, sem a rendkívüli perorvoslat keretében nem kerülhet vissza az ügy elbírálásából kizárt bírósághoz.

f) Amikor a kizárási ok az eljáró bíróság valamennyi bírájára vagy tanácsára, illetve az egész bíróságra vonatkozik, a kizárás mellett az eljáró bíróság kijelöléséről is dönteni kell. Mivel a kizárás és a kijelölés kérdésében legtöbbször ugyanaz a bíróság jogosult eljárni, általában ugyanabban a végzésben kerül sor a kizárás megállapítására és az eljáró bíróság kijelölésére. A bírói gyakorlat azonban nem egységes abban, hogy mindkét döntés szerepel-e a végzés rendelkező részében, vagy csak az eljáró bíróság kijelöléséről történik rendelkezés, és a végzés indokolása tartalmazza a kizárási ok fennálltának megállapítását.

Mivel a kizárás és a kijelölés kérdésében külön döntéshozatal szükséges, az a megoldás tekinthető eljárásjogilag szabályszerűnek, hogy mindkét rendelkezést tartalmazza a végzés rendelkező része. Ez azzal is alátámasztható, hogy előfordulhat olyan eset, amikor a kijelölés kérdésében másik bíróság jogosult dönteni, mint amelynek a kizárás kérdésében kell eljárnia, hiszen a Pp. 31. § (2) bekezdés a) és b) pontjai alapján a törvényszék és az ítélőtábla csak akkor járhat el a kijelölés kérdésében, ha a területén lévő másik járásbíróság vagy törvényszék kijelölhető. Ebben az esetben két külön bíróság két külön végzése rendelkezik a kizárás és a kijelölés kérdéséről. E két kérdésben akkor is dönteni kell, ha ugyanazon bíróság jár el egy eljárásban.

g) A törvény rendelkezik arról, hogy a kijelölés kérdésében soron kívül kell eljárni. A soron kívüli eljárás egyrészt jelenti az ügy rendes ügymenetből történő kivételét, másrészt az ítélkezési szünet miatti eltérő határidő-számításnál van jelentősége. Ennek értelmében a Pp. 148. § (3) bekezdés a) pontja alapján a kijelölés iránt indult eljárásra nem vonatkozik az ítélkezési szünet időszakára megállapított határidő-számítási szabály, vagyis az ítélkezési szünetek időtartama alatt is folynak az eljárási határidők.

Joggyakorlat

a) A BH2023. 272. jogesetben a bíróság elvi éllel kimondta, hogy a Pp. eljáró bíró és bíróság kizárására vonatkozó szabályainak alkalmazása nem járhat egy teljes ítélkezési szint, azaz valamennyi járásbíróság, törvényszék, ítélőtábla vagy a Kúria kizárásával, mert ez esetben nem maradna olyan bíróság, amely az adott ügy tárgya szerint irányadó hatáskörben eljárhatna, amely elláthatná az Alaptörvény 25. cikk (1)–(2) bekezdései szerinti igazságszolgáltatási tevékenységet, dönthetne a magánjogi jogvitában. Ez a következtetés vonható le az Alaptörvény 1. cikk (1) bekezdés második mondatából is, amely szerint az államot az alapjogok érvényesíthetőségével kapcsolatban objektív intézményvédelmi kötelezettség terheli, amelynek alapján az alapjogok érvényesítésének feltételeit, így a bírósághoz fordulás jogának érvényesítését is biztosítania kell. Ez a kötelezettség az államot akkor is terheli, ha a felperes bírák és bíróságok eljárásjogi szempontból szükségtelen együttes perlésével maga korlátozza vagy zárja ki a bírósághoz fordulás jogának gyakorlását. Mindezekre tekintettel a felperes bírósághoz forduláshoz való jogának biztosítása érdekében a Kúria kivételesen azt a bíróságot is kijelölheti a per elbírálására, amely bíróság a perben félként szerepel (lásd a Kúria Pkk.II.24.501/2022/2., Pkk.I.24.613/2023/2.határozatait is).

A Kúria szerepét hangsúlyozza a BH2020. 262. döntés is, amely ezzel összhangban kimondja, hogy a bíróság kijelöléséről a Kúria akkor is köteles határozni, ha az elfogultságra alapított kizárási okot – az eljárásra hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróságok mellett – a Kúria valamennyi bírájával szemben is bejelentik. Amennyiben nincs olyan bíróság, amely a kijelölésről dönthetne, a Kúriának kell a határozatot meghoznia.

b) A BDT2023. 4709. döntésben a bíróság arról határozott, hogy negatív hatásköri összeütközés esetében, amennyiben a kereseti tényelőadásból, a jogállításból és a petitumból a hatáskör megállapítható, akkor függetlenül attól, hogy a felperes a keresetlevelében a Pp. mely hatásköri szabályát hívta fel, a hatáskörrel rendelkező bíróságot kell kijelölni az eljárás lefolytatására.

c) A BH2023. 273. döntés értelmében, ha az elsőfokú bíróság kijelölés folytán jár el, akkor az általa hozott határozatok elleni fellebbezés (jogorvoslat) elbírálására az a másodfokú bíróság jogosult, amelynek az illetékességi területén a kijelölt bíróság található. Ezzel teljesen összecseng a BDT2019. 4082. jogeset, amely kimondja, hogy a másodfokon eljáró törvényszékek közül a járásbíróság határozatai elleni felülbírálatra illetékes törvényszéket törvény jelöli ki, függetlenül attól, hogy a keresetlevelet eredetileg is az illetékességi területéhez tartozó járásbírósághoz nyújtották-e be, vagy az ügy később került – akár áttétel, akár kijelölés folytán – az illetékességi területéhez tartozó járásbírósághoz.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról 15. §

32. § [A kijelölés eljárási szabályai]

(1) Ha az illetékes bíróság nem állapítható meg, a fél a kijelölés iránti kérelmet bármelyik bíróságnál előterjesztheti; egyébként a kijelölés iránt a perben eljárt bíróság hivatalból köteles előterjesztést tenni.

(2) A kijelölés tárgyában a bíróság a felek meghallgatása nélkül is határozhat.

Áttekintés

A Pp. 32. §-a a kijelölés egyéb eljárási szabályait tartalmazza.

a) A Pp. 32. § (1) bekezdése aszerint határozza meg, hogy a kijelölés iránt mikor kell a félnek kérelmet előterjesztenie, illetve mikor kell az eljáró bíróságnak intézkednie, hogy a kijelölés Pp. 31. § (1) bekezdésében meghatározott esetei közül melyik áll fenn. Eszerint ha az illetékes bíróság nem állapítható meg, akkor a kijelölés iránti kérelmet a fél terjesztheti elő bármelyik bíróságnál. Egyéb esetekben – tehát jogerős határozatok alapján felmerült hatásköri vagy illetékességi összeütközés esetén, illetve ha a bíróság kizárás miatt nem járhat el – a kijelölés iránt a perben eljárt bíróság köteles hivatalból előterjesztést tenni.

b) A Pp. 32. § (2) bekezdése lehetővé teszi, hogy a bíróság a kijelölés tárgyában a felek meghallgatása nélkül is meghozhatja határozatát.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A fél esetében főszabály, hogy a Pp. 170. § (3) bekezdés b) pontja alapján a felperesnek a keresetlevél záró részében fel kell tüntetnie a bíróság hatáskörét és illetékességét megalapozó tényeket. Amennyiben ezek a tények nem állnak a felperes rendelkezésére, és emiatt számára nem megállapítható, hogy melyik bíróság illetékes, akkor kell a kijelölésre egyúttal kérelmet előterjesztenie. A kijelölés iránti kérelmet tehát a keresetlevélben vagy külön kérelemben kell előterjeszteni, de ez utóbbi esetben is mellékelni kell a keresetlevelet, mert annak hiányában nem állapítható meg, hogy a kijelölés feltételi fennállnak-e, illetve a kijelölés kérdésében sem lehet döntést hozni. A kérelem bármelyik bíróságnál előterjeszthető, de abban a Pp. 31. § (2) bekezdés c) pontja értelmében a Kúria jogosult döntést hozni.

Amennyiben a keresetlevélben a felperes kijelölés iránti kérelmet – még tartalma szerint sem – terjeszt elő, a hiányosan előterjesztett keresetlevélre vonatkozó szabályokat kell alkalmazni, vagyis a Pp. 115. § (1) bekezdése szerint a bíróságnak hiánypótlási felhívást kell kiadnia. Amennyiben a felperes ennek nem tesz eleget, a Pp. 176. § (2) bekezdés e) pontja alapján a keresetlevél visszautasításának van helye.

b) Fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a hatáskört megalapozó tények hiányában a Pp. értelmében az eljáró bíróság kijelölésére vonatkozó kérelem előterjesztésére nincs lehetőség. Az illetékességre vonatkozó szabályok alapján is kijelenthető, hogy igen csekély a valószínűsége annak, hogy a fél ne tudná megjelölni az eljárásra illetékes bíróságot. A Pp. 25. §-a értelmében ugyanis az általános illetékesség szabályai az alperes lakóhelyének, tartózkodási helyének, székhelyének ismeretének hiányában a bíróság illetékessége a felperes lakóhelyéhez, tartózkodási helyéhez, székhelyéhez igazodik. A felperes a Pp. 28. §-ában meghatározott vagylagos illetékességi okok közül is választhat. Vannak olyan ügytípusok is, ahol kijelölésre azért nincs szükség, mert jogszabály határozza azt meg, hogy ha az illetékes bíróság nem állapítható meg, a perben mely bíróság illetékes. A Pp. 505. § (1) bekezdése például a közösséghez tartozással összefüggő személyiségi jog érvényesítése iránti perek esetén maga is a Fővárosi Törvényszék végső illetékességét mondja ki.

c) A kijelölés egyéb eseteiben a Pp. az eljáró bíróság kötelezettségévé teszi, hogy hivatalból kezdeményezze a kijelölést.

Jogerős határozatok alapján felmerülő hatásköri vagy illetékességi összeütközés esetén az a bíróság, amelyhez a Pp. 174. § (1) bekezdése alapján a keresetlevelet áttették, saját hatáskörének vagy illetékességének hiányát meg tudja állapítani, de a Pp. 174. § (4) bekezdésének tiltó szabálya alapján a keresetlevél áttételét már nem tudja elrendelni ahhoz a bírósághoz, amely saját hatáskörének vagy illetékességének hiányát jogerősen megállapította. Ekkor az eljáró bíróság kijelölése érdekében ezen bíróság köteles az iratokat felterjeszteni a Pp. 31. § (2) bekezdésében meghatározott felsőbb bírósághoz.

Amennyiben a bíróság az ügyben kizárás miatt nem járhat el, mert a bíróságnak nincs olyan bírája vagy tanácsa, amelyre a kizárási ok nem vonatkozik, vagy ha a kizárási okkal maga a bíróság érintett, a Pp. 17. § (2) bekezdésében meghatározottak szerint kell az iratokat a kizárásról való döntés érdekében az erre hatáskörrel rendelkező bírósághoz megküldeni. A kizárási ok alapossága esetén az eljáró bíróság kijelöléséről is dönteni kell. Ha a kizárás és a kijelölés tárgyában ugyanaz a bíróság jogosult dönteni, akkor a kizárást követően a kijelölés kérdésében is hivatalból határozni kell, a gyakorlatban a két döntés ugyanabban a végzésben történik meg. Amennyiben a kijelölés kérdésében nem ugyanaz a bíróság jogosult a döntés meghozatalára, akkor a kizárás kérdésében döntő bíróságnak végzése meghozatalát követően az iratokat fel kell terjesztenie a kijelölés kérdésében eljárni jogosult felsőbb bírósághoz.

d) Ki kell hangsúlyozni, hogy a kijelölés kérdésében a soron kívüli eljárást ugyan nem ez a szakasz, hanem a Pp. 31. § (1) bekezdése mondja ki, a Pp. 32. § (2) bekezdése azonban ugyanebből a célból, az eljárás gyorsítása érdekében rendelkezik úgy, hogy a bíróság a felek meghallgatása nélkül is meghozhatja az eljáró bíróság kijelöléséről szóló határozatát. A soron kívüli eljárásra tekintettel a Pp. 148. § (3) bekezdés a) pontja alapján a kizárási eljárásra nem vonatkozik az ítélkezési szünet időszakára megállapított határidőszámítási szabály, vagyis az ítélkezési szünetek időtartama alatt is folynak az eljárási határidők.

e) A Pp. szabályozási rendszerében csak azon határozatok ellen van helye fellebbezésnek, amelyeknél a törvény azt külön kimondja. Mivel sem a Pp. 365. § (2) bekezdésének felsorolása, sem ezen törvényhely nem teszi lehetővé a kizárás kérdésében meghozott határozat elleni fellebbezést, ezért a kijelölés tárgyában hozott bírósági végzés ellen nincs helye fellebbezésnek. Ez a rendelkezés is a kijelölés kérdésében lefolytatandó eljárás gyorsítását szolgálja. Ugyanakkor meg kell említeni azt is, hogy a Pp. 349. § (3) bekezdése értelmében – a törvény eltérő rendelkezése hiányában – nem tartalmaz indokolást az a végzés, amely ellen külön fellebbezésnek nincs helye. A kijelölés szabályai között erre vonatkozó rendelkezés sem található.

Ennek ellenére a bírói gyakorlat következetes abban, hogy a kijelölés tárgyában hozott végzés indokolást tartalmaz, így a bíróság döntésének indokai a felek számára is megismerhetők. Kiemelendő ugyanakkor, hogy a kijelölés tárgyában meghozott végzés csak az adott eljárás tárgyához kapcsolódhat, a kijelölésen kívül a bíróság más rendelkezést a végzésben nem tehet. Így a kijelölésen kívül például nem utasíthatja az alsóbb fokú bíróságokat valamely eljárási cselekmény elvégzésére vagy mellőzésére, illetve nem foglalhat állást más jogkérdésekben (például illetékességi összeütközés esetén nem adhat iránymutatást hatásköri kérdésekben).

f) A kizárás eseteiben a kijelölő végzéshez kapcsolódó joghatás, hogy az eljárásra kijelölt bíróság hatáskörét és illetékességét ez a határozat alapítja meg. Kizárási ok fennállta esetén ugyanis olyan bíróság kerül kijelölésre az eljárás lefolytatására, amely az ügyben sem hatáskörrel, sem illetékességgel nem rendelkezhetne. Más a helyzet a hatásköri és illetékességi összeütközés vagy nem megállapítható illetékesség esetén, mert azokban az esetekben az a bíróság kerül kijelölésre, amelynek az ügyben egyébként is hatásköre és illetékessége van az adott ügy elbírálására.

Kérdésként merülhet fel, hogy a kijelölés alapján eljáró bíróság utóbb megállapíthatja-e hatáskörének vagy illetékességének hiányát, és rendelkezhet-e az ügy áttételéről olyan harmadik bírósághoz, amely korábban nem volt érintett a kijelölésben. Az 1952-es Pp. hatálya alatt indult eljárásokban már kialakult erre vonatkozóan az a kúriai gyakorlat, hogy az illetékesség vagy hatáskör vizsgálata szempontjából azonos ténybeli alapon és a hatásköri, illetve illetékességi okok összevetésével már felmerült, az eljáró bíróság kijelölését igénylő negatív illetékességi összeütközés esetén nincs helye ismételten a hatáskör vagy az illetékesség hiánya megállapításának.

Az újabb kijelölés akadálya ebben az esetben az, hogy a kijelölés tárgyában eljárt bíróság a saját határozatához kötve van, eltérő eljárásjogi feltételek hiányában nincsen helye a kijelölési eljárás megismétlésének. Ha az ügynek a hatásköri vagy illetékességi okok körében értékelt tényállási elemei nem változtak, újabb kijelölésre még akkor sem kerülhet sor, ha a kijelölés tárgyában hozott döntés esetlegesen „téves” jogértelmezésen alapult (BH2022. 98., Kúria Pkk.II.25.152/2021/2. és a Kúria Pkk.V.24.547/2018/2.).

Ez a gyakorlat a Pp. hatálya alatt indult ügyekben is fenntartandó, a kizárás szabályai ugyanis lényegileg nem változtak. Mindebből az is következik, hogy a hatáskör vagy illetékesség alapjául szolgáló körülményekben történő változás esetén azonos ténybeli alap hiányában megengedett – az egyéb törvényi feltételek fennállta esetén – az újabb áttételről vagy kijelölésről rendelkező határozat meghozatala.

g) Fel kell hívni a figyelmet a Beisz. 179. § (3) bekezdésének azon bírósági ügykezelésére vonatkozó szabályára, amelynek értelmében a kizárásról való döntést követően a bíró vagy bírák nyilatkozatait a megfelelő szintű bíróság vagy bíróságok elnöki irodájába az elnöki ügy iratai közé kell visszaküldeni. A kijelölésre jogosult bíróság egyúttal a felterjesztő elnöki irodának megküldi a bíróságot kizáró és más bíróságot kijelölő végzés két kiadmányát is, amelynek egyik példányát az érintett bírósági ügyhöz kell lajstromoztatni. A Pp. 15–16. §-aihoz írt magyarázatban részletesen kifejtettek szerint a bírói nyilatkozatoknak a peres üggyel való együttkezelése és az eljárására kijelölt bíróságnak való együttes megküldése a Beisz. 179. § (2) bekezdésének ellentmond, ezen iratokat a bírósági elnöki ügyvitel keretében kell kezelni, amelyek a Büsz. 86. § (1) bekezdése értelmében a felek által nem megtekinthetők, azokra a Pp. 162. § (1) bekezdésében biztosított iratbetekintési jog nem vonatkozik.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó jogi szabályozás

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól 86. §

17/2014. (XII. 23.) OBH utasítás a bíróságok egységes iratkezelési szabályzatáról 179. §

V. FEJEZET

A FELEK ÉS MÁS PERBELI SZEMÉLYEK

12. Perképesség

33. § [Perbeli jogképesség]

A perben fél az lehet, akit a polgári jog szabályai szerint jogok illethetnek és kötelezettségek terhelhetnek.

Áttekintés

A Pp. 33. §-a azt határozza meg, hogy a perben az lehet fél, akit a polgári jog szabályai szerint jogok illethetnek és kötelezettségek terhelhetnek.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A perbeli jogképesség eljárásjogi kérdés, azt határozza meg, hogy adott „személy”, szervezet félként szerepelhet-e a perben, felperesként perelhet-e, alperesként perelhető-e. A perbeli jogképesség alapvetően a polgári anyagi jogi jogképességhez igazodik, aki tehát a polgári jog szerint jogképes, az perbeli jogképességgel rendelkezik.

A fél lehet természetes személy és jogi személy, ilyenek a gazdasági társaságok, az egyesület, szövetkezet, egyesülés, alapítvány, a helyi önkormányzatok [Mötv. 41. § (1) bekezdés], a költségvetési szervek [Áht. 7. § (1) bekezdés], az ügyvédi iroda [Üttv. 87. § (1) bekezdés], és a polgári jogi jogviszonyokban az állam is [Ptk. 3:405. § (1) bekezdés]. A jogi személyiség törvényen alapul.

Perbeli jogképességgel rendelkezhetnek olyan jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetek is, amelyeket törvény ruház fel perbeli jogképességgel, ennélfogva az ilyen szervezetek a perben félként részt vehetnek. A társasház az épület fenntartása és a közös tulajdonnal kapcsolatos ügyek intézése során jogokat szerezhet és kötelezettségeket vállalhat, önállóan perelhet és perelhető, gyakorolja a közös tulajdonnal kapcsolatos tulajdonosi jogokat, viseli a közös tulajdon terheit, vagyis e körben perbeli jogképeséggel rendelkezik [Társasházi tv. 3. § (1) bekezdés].

b) A Ptk. rendelkezik arról, hogy minden ember jogképes: jogai és kötelezettségei lehetnek [Ptk. 2:1. § (1) bekezdés]; meghatározza a jogképesség kezdetét és megszűnését is: a jogképesség az embert, ha élve születik, fogamzásának időpontjától illeti meg, és a halállal szűnik meg [Ptk. 2:2. § (1) bekezdés, Ptk. 2:4. §]. Ebből következően ha az a személy, akivel szemben a felperes a pert megindítja, már nem él, fél nem lehet a perben, és ezért a keresetlevél visszautasításának van helye [Pp. 176. § (1) bekezdés e) pont]. Ha pedig a per során elhalálozik vagy megszűnik a fél, úgy az eljárás félbeszakadásának megállapítására kerül sor [Pp. 119. § (1) bekezdés a) pont], kivéve, ha a jogviszony természete miatt a jogutódlás kizárt, mert ez utóbbi esetben az eljárás megszüntetésének van helye [Pp. 240. § (1) bekezdés f) pont].

A jogi személy a jogi személy típusnak megfelelő létesítő okiratán alapuló bírósági nyilvántartásba vétellel jön létre [Ptk. 3:4. § (4) bekezdés], és a nyilvántartásból való törléssel szűnik meg (Ptk. 3:48. §). Perbeli jogképességgel rendelkeznek a jogi személyek a Ptk. 3:1. § (1) bekezdése alapján, továbbá kivételesen olyan jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetek, amelyeket jogszabály polgári jogi jogalanyisággal ruház fel, és amelyekre a Ptk. 3:3. § (3) bekezdése alapján a jogi személyek általános szabályait megfelelően alkalmazni kell. A jogi személy jogképessége kiterjed minden olyan jogra és kötelezettségre, amely jellegénél fogva nem csupán az emberhez fűződhet [Ptk. 3:1. § (2) bekezdés].

Jogi személyek alapíthatnak olyan szervezetet, társulást, amelyek annak létesítő okiratában meghatározva jogi személyiséggel rendelkeznek. Létesítő okirat rendelkezhet a jogi személy egyes szervezeti egységeinek jogi személlyé nyilvánításáról, feltéve, ha a szervezeti egység az alapítóktól és a jogi személytől elkülöníthető szervezettel és vagyonnal rendelkezik [Ptk. 3:32. § (1) bekezdés].

A Mötv. csak az önkormányzatoknak biztosítja a jogi személyiséget, a képviselő-testület azonban nem jogi személy, így nincs perbeli jogképessége, ennek folytán perben félként nem vehet részt. A helyi önkormányzatok képviselő-testületei azonban megállapodhatnak abban, hogy egy vagy több önkormányzati feladat- és hatáskör, valamint a polgármester és a jegyző államigazgatási feladat- és hatáskörének ellátására jogi személyiséggel rendelkező társulást hoznak létre (Mötv. 87. §), így a létrehozott társulás is perbeli jogképességgel rendelkezik.

b) A Pp. 33. §-ában írt rendelkezést a beavatkozókra is alkalmazni kell, hiszen a perbeli részvétel feltétele a perbeli jogképesség és cselekvőképesség.

c) Kivételesen a perbeli jogképesség elválhat az anyagi jogi jogképességtől, amikor a Pp. úgy rendelkezik, hogy egy adott személy vagy szervezet felperesi vagy alperesi pozícióban lehet a polgári jogi jogképesség hiányában is. A Pp. speciális rendelkezései alapján félként részt vehet olyan személy is, aki perbeli jogképességgel nem rendelkezik, így munkaügyi perben a szakszervezet, munkáltatói érdekképviseleti szervezet vagy üzemi, közalkalmazotti tanács is, [Pp. 514. § (1) bekezdés], sajtó-helyreigazítási iránt indított perben a sajtószerv [Pp. 496. § (2) bekezdés], képmáshoz és a hangfelvételhez való jog érvényesítése iránt indított perben a képmás, illetve a hangfelvétel készítője, felhasználója [Pp. 503. § (2) bekezdés], és végrehajtási igényperben a végrehajtást kérő is [Pp. 542. § (4) bekezdés]. A közérdekű adat megismerésére irányuló igénnyel összefüggésben indítható perben fél lehet az is, akinek egyébként nincs perbeli jogképessége [Info tv. 31. § (4) bekezdése].

d) A peres eljárásban külföldi személy is lehet fél, akinek a jogképességét a személyes joga alapján kell megítélni (Nmjtv. 15. §).

A külföldi vállalkozás a Magyarországon nyilvántartásba vett fióktelepe jogképes, cégneve alatt a külföldi vállalkozás javára jogokat szerezhet és a külföldi vállalkozás terhére kötelezettségeket vállalhat, így különösen vagyont szerezhet, szerződést köthet, pert indíthat és perelhető [Fktv. 3. § (1)–(1a) bekezdés].

e) A perbeli jogképesség nem azonos a fél kereshetőségi jogával. A perben felperesi és alperesi pozícióban részt vehet olyan személy is, aki jogképes, azonban a perbe vitt jogviszonynak nem alanya. Az azonban nem a jogképesség vizsgálatára, hanem az érdemi döntésre tartozó kérdés, hogy a felet az általa érvényesített jog megilleti-e.

Joggyakorlat

a) A bíróságnak a nem természetes személy fél jogképességének vizsgálata során az e személyről rendelkező jogszabály vagy a létesítéséről szóló okirat alapján kell meggyőződnie. A Pp. 170. § (3) bekezdés d) pontja alapján a félnek a keresetlevél záró részében fel kell tüntetnie a közhiteles nyilvántartásból elérhető azonosító adat hiányában a nem természetes személy fél perbeli jogképességét alátámasztó adatokat. Mint ahogy azt a Kúria a Pfv.20.738/2022/4. számú határozatában kimondta, a perbeli jogképesség hiányának jogkövetkezménye a keresetlevél benyújtásakor a keresetlevél – hiánypótlási felhívás kiadása nélküli – visszautasítása [Pp. 176. § (1) bekezdés e) pont], utóbb pedig – a per bármely szakaszában – az eljárás hivatalból történő megszüntetése [Pp. 240. § (1) bekezdés a) pont].

b) A jogi személy szervezeti egysége nem jogi személy (BH1994. 460., BH1993. 174.), azonban a létesítő okirat rendelkezhet a jogi személy egyes szervezeti egységeinek jogi személlyé nyilvánításáról, feltéve, hogy a szervezeti egység az alapítóktól és a jogi személytől elkülöníthető szervezettel és vagyonnal rendelkezik [Ptk. 3:32. § (1) bekezdés].

c) Közérdekű adat kiadása iránti perben annak megítélésénél, hogy az Info tv. 31. § (4) bekezdése alapján az alperesként megjelölt alany perbeli jogképességgel rendelkezik-e, figyelemmel kell lenni arra, hogy a megjelölt alany ténylegesen milyen tevékenységet végez, képes-e közérdekű adatot vagy közérdekből nyilvános adatot kezelni, létezik-e ehhez szükséges szervezete. Ezen képesség, szervezet hiányában a közérdekű adat kiadására irányuló keresetlevél visszautasításának, ennek hiányában az eljárás megszüntetésének van helye.

Az Info tv. 3. § 5. pontja, az Info tv. 3. § 10. pontja, az Info tv. 3. § 9. pontja és a 26. § (1) bekezdése szerinti rendelkezéseknek az Alaptörvény 28. cikkének megfelelő értelmezése alapján a józan észnek, a közjónak az felel meg, ha a közérdekű adatok kiadása iránti per olyan – perbeli jogképességgel nem rendelkező – féllel szemben indítható meg, amely önálló szervezeti felépítéssel rendelkezik, elkülönült, közfeladatnak minősülő tevékenységet végez.

Adatkezelői mivolta folytán perelhető szervezet alatt tehát meghatározott közfeladatot ellátó, általában egy jogi személy keretein belül működő, de önálló jogi személyiséggel nem rendelkező szerv értendő. A jogeset szerint a felperes által megjelölt Testület nem ilyen szervezet, valójában egy együttműködési megállapodás alapján létrejött, önálló jogalanyok összessége, amely nem folytat önálló működést, nem különálló szervezet, és nem végez közfeladatot. Mindezek alapján az alperes nem minősül félnek tekinthető közfeladatot ellátó szervnek, nem gazdálkodik közpénzzel, közérdekű és közérdekből nyilvános adatok kezelését nem látja el, és ebből következően önálló alanyként annak kiadására sem kötelezhető (Kúria Pfv.20.257/2022/10.).

d) A kereshetőségi jog mint perindítási jogosultság (perbeli legitimáció) a fél és a per tárgya közötti anyagi jogi kapcsolatra vonatkozik, vagyis arra, hogy a felperest megilleti-e, és éppen a felperest illeti-e meg a keresettel érvényesített jog az alperessel szemben; hiánya a kereset érdemi elutasításához vezet. A perbeli jogképesség és a perbeli cselekvőképesség nem azonos a perbeli legitimációval; a perbeli jogképesség hiánya a kereset érdemi elbírálásának akadálya, a perbeli cselekvőképesség hiányában pedig a fél nevében törvényes képviselője jár el (BH2020. 208.). Annak elbírálása, hogy a felperes igényérvényesítési jogosultsága (kereshetőségi joga) az általa nevezett alperesekkel szemben fennáll-e, az ügy érdemére tartozó olyan anyagi jogi kérdés, amelynek tárgyában a bíróságnak ítélettel kell határoznia. Ez esetben nem kerülhet sor sem a keresetlevél idézés kibocsátása nélküli elutasítására (a hatályos terminológia szerint: a keresetlevél visszautasítására), sem a per (a hatályos terminológia szerint: az eljárás) megszüntetésére (BH2001. 388.).

e) Az ügyész perbeli részvételére a Pp. 58. § és 59. §-ai adnak rendelkezéseket. Az ügyész a felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása mellett pert indíthat, és a perben, illetve fellépése esetén megilletik mindazok a jogok, amelyek a felet megilletik, egyezséget azonban nem köthet, jogról nem mondhat le, illetve jogokat nem ismerhet el [Pp. 59. § (1), (4) bekezdés].

Mivel az ügyész perbeli részvétele törvényen alapul, a jogképessége hiánya miatt a keresetlevél nem utasítható vissza. Az ügyész tehát sui generis jogalanyként indíthat keresetet, amihez nem szükséges az, hogy magánjogi jogalanyisággal (jogi személyiséggel), illetve jogképességgel és perbeli cselekvőképességgel rendelkezzen (BH2013. 272.).

A Debreceni Ítélőtábla az elsőfokú eljárásban az ügyész felperes által általános szerződési feltételek érvénytelenségének megállapítása iránti perben akként foglalt állást, hogy az alperes fellebbezésében megalapozatlanul hivatkozott a felperes perbeli jogképességének hiányára, tévesen mosta össze a perbeli jogképességet és az aktív perbeli legitimációt. Perbeli jogképességgel rendelkezik, akit a polgári jog szabályai szerint jogok illethetnek és kötelezettségek terhelhetnek (Pp. 33. §), ilyen polgári jogi jogképességgel az Ütv. 9. § (1) bekezdése alapján a Legfőbb Ügyészség rendelkezik. Az ügyészt keresetindításra feljogosító Ptk. csupán az ügyész megjelölést alkalmazza, nem nevesíti az eljárásra jogosult ügyészséget, amelyből a 2/2012. Közigazgatási-munkaügyi-polgári jogegységi határozatban kifejtettek szerint az következik, hogy ez esetben az ügyész mintegy általános jogalany jár el, a törvényi felhatalmazás alapján eljáró ügyészt speciális, absztrakt jogalanynak kell tekinteni, aki sui generis jogalanyként indíthat keresetet, anélkül, hogy magánjogi jogalanyisággal, illetve a Pp. 33. §-a szerinti perbeli jogképességgel rendelkezne. Ettől elkülönül a perbeli legitimáció, amely részint a Pp. különleges eljárásaiban esetenként külön is nevesített, részben anyagi jogszabályokban szabályozott perindítási jogot jelent (Debreceni Ítélőtábla Pf.20.190/2020/8.).

f) Az Nmjtv. 68. § (1) bekezdése szerint a fél perbeli jog- és cselekvőképességére személyes joga alkalmazandó, míg az Nmjtv. 68. § (4) bekezdése szerint a külföldön nyilvántartásba vett jogi személy és jogi személyiség nélküli jogalany perképességét – ellenkező bizonyításig – vélelmezni kell (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.250/2023/4.).

g) Az EGT-tagállamban székhellyel rendelkező pénzügyi szektorhoz tartozó külföldi vállalkozás magyarországi pénzügyi fióktelepének perbeli jogképességéről rendelkező 1/2012. Polgári jogegységi határozat kimondta, hogy nem rendelkezik perbeli jogképességgel a Fktv. szerinti, EGT-tagállamban székhellyel rendelkező pénzügyi szektorhoz tartozó külföldi vállalkozás magyarországi pénzügyi fióktelepe.

A Kúria kimondta (BH2014. 20.), hogy az EGT-tagállamban székhellyel rendelkező pénzügyi szektorhoz tartozó külföldi vállalkozás magyarországi pénzügyi fióktelepe perbeli jogképességgel rendelkezik. A megváltozott jogi szabályozás folytán az 1/2012. Polgári jogegységi határozat a bíróságokat nem köti az 1/2012. Polgári jogegységi határozat hatályon kívül helyezése hiányában sem [Fktv. 3. § (1a) bekezdés; Bszi. 42. § (1)–(3) bekezdés].

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi LXXVIII. törvény az ügyvédi tevékenységről 87. §

2017. évi XXVIII. törvény a nemzetközi magánjogról 15. §

2016. évi CXXX törvény a polgári perrendtartásról 58. §, 59. §, 119. §, 170. §, 176. §, 240. §, 496. §, 503. §, 514. §, 542. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:1. §, 2:2. §, 2:4. §, 3:1. §, 3:3. §, 3:4. §, 3:32. §, 3:48. §, 3:405. §

2011. évi CXCV. törvény az államháztartásról 7. §

2011. évi CLXXXIX. törvény Magyarország helyi önkormányzatairól Mötv. 41. §, 87. §

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról 31. §

2003. évi CXXXIII. törvény a társasházakról 3. §

1997. évi CXXXII. törvény a külföldi székhelyű vállalkozások magyarországi fióktelepeiről és kereskedelmi képviseleteiről 3. §

34. § [Perbeli cselekvőképesség és törvényes képviselet]

(1) A perben mint fél személyesen vagy meghatalmazottja útján az járhat el, aki

a) a polgári jog szabályai szerint teljes cselekvőképességgel rendelkezik,

b) olyan, cselekvőképességében részlegesen korlátozott nagykorú, akinek a polgári jog szabályai szerinti cselekvőképessége a per tárgyára, illetve a perbeli eljárási cselekményekre kiterjedő hatállyal nincs korlátozva, vagy

c) a per tárgyáról a polgári jog szabályai szerint érvényesen rendelkezhet.

(2) A perben a fél nevében törvényes képviselője jár el, ha

a) a félnek nincs perbeli cselekvőképessége,

b) a fél részére a cselekvőképessége érintése nélkül rendeltek törvényes képviselőt, kivéve, ha a fél személyesen vagy meghatalmazottja útján fellép, vagy

c) a fél nem természetes személy.

Áttekintés

A Pp. 34. §-a arról rendelkezik, hogy a perben félként az a személy járhat el – személyesen vagy meghatalmazottja útján –, aki teljes cselekvőképességgel rendelkezik, illetve a cselekvőképességében részlegesen korlátozott nagykorú is, akinek a polgári jog szabályai szerinti cselekvőképessége a per tárgyára, illetve a perbeli eljárási cselekményekre kiterjedő hatállyal nincs korlátozva, továbbá az, aki a per tárgyáról a polgári jog szabályai szerint érvényesen rendelkezhet.

A perben a törvényes képviselő jár el a nem természetes személy és a perbeli cselekvőképességgel nem rendelkező személy nevében, továbbá az olyan személy nevében, akinek a részére a cselekvőképessége érintése nélkül rendeltek törvényes képviselőt, kivéve, ha a fél személyesen vagy meghatalmazottja útján fellép.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A polgári jog szabályai szerinti teljes cselekvőképességgel csak olyan személy rendelkezhet, aki egyben jogképes is. Perbeli cselekvőképessége pedig csak a teljes cselekvőképességgel rendelkező személynek lehet. Akinek tehát korlátozott a cselekvőképessége, perbeli cselekvőképességgel nem rendelkezik. E szabály alól kivételt képeznek bizonyos pertípusokban azok a cselekvőképességükben korlátozott, illetve cselekvőképtelen személyek, akik személyesen való eljárását a törvény külön megengedi: a személyi állapotot érintő perekben az a korlátozottan cselekvőképes fél, akinek a személyi állapotát a per érinti, a perben teljes perbeli cselekvőképességgel rendelkezik [Pp. 431.§ (2) bekezdés]; gondnokság alá helyezés iránt indított perben az alperes teljes perbeli cselekvőképességgel rendelkezik [Pp. 438. § (1) bekezdés], és azt az ideiglenes gondnokrendelés sem érinti [Pp. 442. § (4) bekezdés], a gondnokság alá helyezés módosítása, megszüntetése és felülvizsgálata iránt indított perben gondnokság alá helyezett a perben teljes perbeli cselekvőképességgel rendelkezik [Pp. 449. § (3) bekezdés], az előzetes jognyilatkozat felülvizsgálata iránt indított perben a gondnokolt teljes perbeli cselekvőképességgel rendelkezik [Pp. 451. § (2) bekezdés].

b) Ha a félnek nincs perbeli cselekvőképessége, a perben a fél nevében a törvényes képviselője jár el. A Pp. 34. § (1) bekezdés b) pontja a perbeli cselekvőképességgel nem rendelkező, de az anyagi jog szerint korlátozottan cselekvőképes nagykorú fél vonatkozásában eltérést enged. A Pp. 34. § (1) bekezdés b) pontja összhangban áll a Ptk. 2:19. § (5) bekezdésével, miszerint a cselekvőképességében részleges korlátozott nagykorú személy minden olyan ügyben önállóan tehet érvényes jognyilatkozatot, amely nem tartozik abba az ügycsoportba, amelyben cselekvőképességét a bíróság korlátozta. Ennélfogva a perben félként személyesen vagy meghatalmazottja útján eljárhat az olyan, cselekvőképességében részlegesen korlátozott nagykorú, akinek a polgári jog szabályai szerinti cselekvőképessége a per tárgyára, illetve a perbeli eljárási cselekményekre kiterjedő hatállyal nincs korlátozva. Azt, hogy mely ügycsoportokra terjed ki a nagykorú személy cselekvőképességének korlátozása, a bíróságnak az ítéletében kell meghatároznia [Ptk. 2:19. § (3) bekezdés].

c) Korlátozottan cselekvőképes az a kiskorú is, aki a tizennegyedik életévét betöltötte, és nem cselekvőképtelen (Ptk. 2:11. §), ennélfogva perbeli cselekvőképességgel nem rendelkezik. A korlátozottan cselekvőképes kiskorú és a cselekvőképességében részlegesen korlátozott személy a személyiségi jogai védelmében önállóan felléphet. A cselekvőképtelen személy személyiségi jogainak védelmében azonban a törvényes képviselője léphet fel [Ptk. 2:54. § (2) bekezdés].

d) A perbeli cselekvőképességgel nem rendelkező tizennegyedik életévét betöltött kiskorú felet, továbbá a tizennegyedik életévét be nem töltött, de ítélőképessége birtokában lévő kiskorú felet a bíróság szükség esetén – kizárólag ténykérdésekre vonatkozóan – meghallgathatja [Pp. 230. § (4) bekezdés].

e) A törvényes képviselet jogszabályon alapul. Az anyagi jog rendelkezik arról, hogy a cselekvőképességében korlátozott vagy cselekvőképtelen fél, illetve a jogi személy törvényes képviselője milyen minőségben jár el.

Törvényes képviselő lehet a gondnok, ideiglenes gondnok, eseti gondnok, a kiskorú gyermek szülői felügyeletet gyakorló szülője, a gyám, vagy a jogi személy ügyvezetője, üzletvezetésre jogosult tagja, felszámolás alá került gazdálkodó szervezet felszámolója (a gazdálkodó szervezet vagyonával kapcsolatos jognyilatkozatok körében). A törvényes képviselő a fél képviseletében jár el. A fél törvényes képviselőjét tanúként meghallgatni nem lehet, kivéve, ha az általa képviselt természetes személy fél a perben perbeli cselekvőképességgel rendelkezik (Pp. 288. §). A törvényes képviselő jár el a perben a fél nevében akkor is, ha a fél részére a cselekvőképessége érintése nélkül rendeltek törvényes képviselőt, kivéve, ha a fél személyesen vagy meghatalmazottja útján fellép. A gyámhatóság – a cselekvőképesség érintése nélkül – gondnokot rendel az ügyei vitelében akadályozott személy részére (Ptk. 6:19. §). A gyámhatóság eseti gondnokot rendel [Ptk. 6:20. § (2) bekezdés], ha az ismeretlen, távol levő vagy ügyeinek vitelében egyébként akadályozott személy jogainak megóvása érdekében szükséges. Az apaság megállapítása és az apaság vélelmének megdöntése iránti per megindításához a gyámhatóság a gyermek törvényes képviseletének ellátására eseti gyámot rendel ki, ha a perben gyermeke törvényes képviselőjeként az anya nem járhat el vagy nem kíván eljárni [Pp. 466. § (1) bekezdés].

Joggyakorlat

a) A cselekvőképesség hiánya a fél jogképességét nem érinti (BH1977. 70.). A jogképességgel rendelkező személy esetében ugyanakkor vizsgálni kell a perbeli cselekvőképességét. Ha már a keresetlevél benyújtásakor megállapítható, hogy a fél nem rendelkezik perbeli cselekvőképességgel, és a keresetlevelet a törvényes képviselője mellőzésével nyújtotta be, akkor hiánypótlásnak, a hiánypótlás elmulasztása miatt pedig a keresetlevél visszautasításának van helye [Pp. 176. § (2) bekezdés a) pont].

Ha a fél – aki a per vitelére meghatalmazottal nem rendelkezik – az eljárás során veszíti el a cselekvőképességét, akkor az eljárás félbeszakad a törvényes képviselő bejelentéséig [Pp. 119. § (1) bekezdés b) pont]. Ha a per során gondnokság alá helyezési eljárás indul, az eljárás felfüggesztésének nincs helye, mert mindaddig cselekvőképesnek tekintendő, amíg a bíróság cselekvőképességet korlátozó gondnokság alá nem helyezi (BH2003. 73., BH1992. 107.).

b) A személyi állapotot érintő perekben a korlátozottan cselekvőképes fél részére a törvény által biztosított teljes perbeli cselekvőképességet nem lehet kiterjesztően értelmezni, a felet csak azokban a perekben illeti meg a teljes perbeli cselekvőképesség, amelyekre vonatkozóan a Pp. kifejezetten így rendelkezik. Így például a házassági vagyonjogi perben a korlátozottan cselekvőképes személy is csak törvényes képviselője útján járhat el (BH1985. 64.).

c) Ha a bíróság a gondnokság alá helyezést megszüntette, akkor a gyámhatóságnak a gondnokság alá helyezéssel összefüggésben nemcsak a kirendelt hivatásos gondnokot, hanem értelemszerűen a hivatásos gondnok kérelme alapján kirendelt eseti gondnokot is a tisztségéből fel kell mentenie (BH2022. 21.).

A felperest a „peres eljárások, az ügyészségi és a közigazgatási hatósági eljárások indítása és vitele” ügycsoport vonatkozásában cselekvőképességet részlegesen korlátozó gondnokság alá helyező ítélet jogerőre emelkedett, így a bírósági megkeresés alapján az elsőfokú gyámhatóságnak a felperes számára gondnokot kellett kirendelnie, az így kirendelt hivatásos gondnok megkeresése folytán az eseti gondnok kirendelésére is jogszerűen került sor. A felperes a Kúria által felülvizsgálati eljárás során hozott ítélet meghozataláig a meghatározott ügycsoportban cselekvőképességet részlegesen korlátozó gondnokság alatt állt, ez a jogi tény utólag nem tehető semmissé. E tény pedig megalapozta a hivatásos gondnok kezdeményezése nyomán az eseti gondnok kirendelését, amely kirendelés ténye utólag ugyancsak nem tehető semmissé, mint ahogy a gondnok által ez idő alatt elvégzett esetleges eljárási cselekmények megtörténte sem. A Kúria hangsúlyozta, hogy a felperes gondnokság alá helyezése a Kúria felülvizsgálati eljárás során hozott ítélete meghozatalának napjával megszűnt, erre tekintettel az elsőfokú gyámhatóság jogszerűen döntött a felperes részére kirendelt eseti gondnok felmentéséről is (Kúria Kfv.37.891/2021/3.).

d) A perbeli cselekvőképesség nem azonos a perbeli legitimációval. A perbeli cselekvőképesség fogalmát a Pp. 34. §-a szabályozza, az ahhoz szükséges, hogy a fél (beavatkozó) hatályos jognyilatkozatokat tegyen a peres eljárásban. A perbeli cselekvőképesség hiányában a fél törvényes képviselője jár el. Ezzel szemben a kereshetőségi jog (perbeli legitimáció) a fél és a per tárgya közötti anyagi jogi kapcsolatra vonatkozik, amelynek körében az vizsgálandó, hogy a felperest megilleti-e, és a felperest illeti-e meg a keresettel érvényesített jog az alperessel szemben. A perbeli legitimáció hiánya a kereset elutasításához vezet {Kúria Pfv.I.21.212/2019/9. [36] bekezdés és EBH2005. 1227}.

e) A gazdálkodó szervezet felszámolásának elrendelésével a felszámolás kezdő időpontjában megszűnnek a tulajdonosnak a gazdálkodó szervezettel kapcsolatos külön jogszabályokban meghatározott jogai, és a felszámolás kezdő időpontjától a gazdálkodó szervezet vagyonával kapcsolatos jognyilatkozatot csak a felszámoló tehet [Cstv. 34. § (1)–(2) bekezdés]. Ebből következően a felszámolás kezdő időpontjától a gazdálkodó szervezet vezető tisztségviselőjének törvényes képviseleti joga korlátozottan, de fennmarad, csupán a vagyonnal kapcsolatos jognyilatkozatok tekintetében szűnik meg. A felszámolás ténye nem szünteti meg a társaság vezető tisztségviselőjének mandátumát, és a társaság szervei – korlátozott jogkörrel – a felszámolás alatt is működnek (BDT2012. 2774.). A felszámolási eljárásban a jognyilatkozatok tételére vonatkozó korlátozó rendelkezés – amely a felszámoló részére biztosít kizárólagosságot – csak az adós vagyonával kapcsolatos jognyilatkozatokra vonatkozik. A cég státuszával összefüggő nyilatkozatot a cég képviseletére egyébként jogosult – akár meghatalmazott útján – is tehet, tehát fellebbezhet, illetőleg felülvizsgálati kérelemmel élhet (BH1998. 355.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:11. §, 2:12. §, 2:19. §, 2:20. §, 2:54. §, 2:30. §, 6:19. §, 6:20. §

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról 34. §

35. § [A perbeli jog- és cselekvőképesség vizsgálata]

(1) A felek perbeli jog- és cselekvőképességét, valamint a törvényes képviselőnek és a támogatónak ezt a minőségét, ha ezek iránt kétség merül fel, a bíróság az eljárás bármely szakaszában hivatalból vizsgálja. A bíróság ugyancsak az eljárás bármely szakaszában hivatalból vizsgálja azt, hogy a törvényes képviselőnek a per viteléhez vagy az egyes perbeli cselekményekhez esetleg szükséges külön felhatalmazása igazolva van-e.

(2) A perbeli jog- és cselekvőképesség, a törvényes képviselet, a támogatói minőség, illetve a felhatalmazás igazolása nem szükséges, ha az köztudomású, vagy ha arról a bíróságnak hivatalos tudomása van.

Áttekintés

A Pp. 35. §-a kötelezővé teszi a bíróságnak, hogy az eljárás bármely szakaszában hivatalból vizsgálnia kell a felek perbeli jog- és cselekvőképességét, valamint a törvényes képviselőnek és a támogatónak ezt a minőségét, ha ezek iránt kétség merül fel. A bíróságnak az eljárás bármely szakaszában hivatalból ugyancsak vizsgálnia kell, hogy a törvényes képviselőnek a per viteléhez vagy az egyes perbeli cselekményekhez esetleg szükséges külön felhatalmazása igazolva van-e. A vizsgálat nem szükséges, ha az köztudomású, vagy ha arról a bíróságnak hivatalos tudomása van.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Annak vizsgálata, hogy a fél rendelkezik-e perbeli jog- és cselekvőképességgel azért szükséges, mert jogképesség hiánya esetén a per meg sem indítható, vagyis a keresetlevelet vissza kell utasítani [Pp. 176. § (1) bekezdés e) pont], illetve utóbb az eljárást hivatalból meg kell szüntetni [Pp. 240. § (1) bekezdés a) pont]. A felperesnek a keresetlevelében meg kell jelölnie a közhiteles nyilvántartásból elérhető azonosító adat hiányában a nem természetes személy fél perbeli jogképességét alátámasztó adatokat [Pp. 170. § (3) bekezdés d) pont]. A cselekvőképesség vizsgálata a bíróság illetékességének megállapítása végett is szükséges, ugyanis a Pp. 28. § (2) bekezdése szerinti vagylagos illetékesség nem alkalmazható az olyan alperessel szemben, akinek nincs perbeli cselekvőképessége [Pp. 28. § (3) bekezdés].

b) Ha a perbeli cselekvőképességgel nem rendelkező fél a törvényes képviselőjét mellőzte, és hiánypótlási felhívásra sem pótolta, úgy a keresetlevél visszautasításának [Pp. 176. § (2) bekezdés a) pont], illetve az eljárás hivatalból való megszüntetésének [Pp. 240. § (1) bekezdés a) pont; míg, ha a törvényes képviselő hiánya a per alatt következik be, úgy a Pp. 240. § (1) bekezdés d) pont] van helye, ugyanis a perbeli cselekvőképességgel nem rendelkező fél joghatályos perbeli cselekményeket nem végezhet, nevében a törvényes képviselője jár el [Pp. 34. § (2) bekezdés a) pont]. Ha félnek nincs törvényes képviselője, úgy e hiány – az ellenérdekű fél kérelmére – az ügygondnok bíróság általi kirendelésével orvosolható [Pp. 76. § a) pont, Pp. 77. § (1) bekezdés]. Ügygondnokot kell kirendelni akkor is, ha a nem természetes félnek nincs törvényes képviselője [Pp. 76. § c) pont]. Ha azonban az ellenérdekű fél eziránt nem terjeszt elő kérelmet, az eljárást meg kell szüntetni [Pp. 240. § (1) bekezdés d) pont].

c) A bíróságnak vizsgálnia kell a törvényes képviselő és a támogató (Pp. 57. §) e minőségét is, hiszen a perbeli cselekvőképességgel nem rendelkező fél jognyilatkozata, perbeli cselekményei hatálytalanok, mint ahogy annak a képviselőnek, támogatónak is, akinek a képviseletre nincs jogosultsága, vagy az nincs igazolva. A törvényes képviselet vizsgálata elengedhetetlen az eljárásban, ugyanis az annak hiányában történő eljárás lényeges eljárási szabálysértés, ami az ítélet hatályon kívül helyezését eredményezheti (Pp. 381. §).

d) A felperesnek a keresetlevélre vonatkozó szabályok alapján egyebek mellett a keresetlevél bevezető részében az azonosító adatok [Pp. 7. § (1) bekezdés 2., 3. pont] között kell megjelölnie a törvényes képviselő személyét, a záró részében fel kell tüntetni azt is, hogy a fél törvényes képviselőjeként megjelölt személy milyen minőségben jár el [Pp. 170. § (3) bekezdés e) pont]. Ha ezek iránt a bíróságnak kétsége merül fel, hiánypótlás keretében fel kell hívnia a felet a törvényes képviselő e minőségének igazolására, vagy a törvényes képviselő hiányában annak pótlására.

e) A nem természetes személy felperes köteles megjelölni a törvényes képviselőjét. A törvényes képviselő személye és e minősége a közhiteles nyilvántartásból (például cégnyilvántartás, civil szervezetek nyilvántartása) ellenőrizhető. A felperesnek azonban nem minden esetben van tudomása az alperes törvényes képviselőjéről, és részéről ennek megjelölése kötelezően nem is elvárt a keresetlevelében. A természetes személy felperes, illetve alperes cselekvőképességének hiányában (kiskorú, gondnokság alatt álló személy) azonban meg kell követelni a törvényes képviselő nevének és kézbesítési címének megjelölését. Amennyiben a kiskorú fél törvényes képviselőjének személye nem állapítható meg, a bíróság a gyámhatóságot keresi meg eseti gyám kirendelése végett [Ptk. 6:20. § (2) és (5) bekezdés].

f) A fél cselekvőképességét és a törvényes képviseleti jog fennállását az eljárás minden szakaszában vizsgálnia kell a bíróságnak. Ha ugyanis a fél az eljárás során veszíti el a perbeli cselekvőképességét, vizsgálni kell, van-e törvényes képviselője, illetve annak hiányában gondoskodni kell a törvényes képviselő pótlásáról, ügygondnok kirendeléséről.

Ha pedig a fél az eljárásban nyeri el a cselekvőképességét (a kiskorú nagykorúvá válik) vagy nyeri vissza a perbeli cselekvőképességét (például a bíróság megszünteti a cselekvőképességet érintő gondnokságot), a törvényes képviselő képviseleti joga megszűnik, és a fél a továbbiakban személyesen jár el.

g) A támogató részvétele a perben (Pp. 57. §) a gyámhatóság kirendelő határozatán alapul, ezért a támogató személyét és e minőségét a bíróság a gyámhatóság határozata alapján vizsgálhatja.

A támogatót a támogatott személy kérelmére vagy a bíróság megkeresése alapján rendeli ki a gyámhatóság a támogatott személy segítésére (Támtv. 1. § 4. pont, 2. §). Fontos, hogy a támogató kirendelése a nagykorú cselekvőképességét nem érinti [Ptk. 2:38. § (1), (3) bekezdés]. A támogató a Pp.-ben meghatározottak szerint jelen van azoknál a polgári cselekményeknél, amelyekben a támogatott személy érintett, az eljárási cselekmény rendjét meg nem zavaró módon a támogatott személlyel egyeztet, illetve a támogatott személy jognyilatkozatának megtételekor jelen van [Támtv. 4. § (1) bekezdés b)–c) pont]. A támogató ugyanakkor nem minősül a fél képviselőjének.

h) A bíróságnak az eljárás bármely szakaszában hivatalból kell vizsgálnia, hogy a törvényes képviselőnek a per viteléhez vagy az egyes perbeli cselekményekhez szükséges felhatalmazása igazolva van-e. A felhatalmazás alapulhat jogszabályon és egyedi aktuson (például határozaton). Törvényen alapuló törvényes képviseletet határoz meg a Ptk. 3:29. §-a (a jogi személy törvényes képviselete), a Ptk. 3:77. §-a (az ügyvezetés ellátása), a Ptk. 3:116. §-a (a társaság képviselete, cégjegyzés), a Ptk. 3:373. §-a (az egyesülés ügyvezetése és képviselete), a Ptk. 3:405. §-a (az állam jogalanyisága), a Ptk. 4:17. § (3) bekezdése (a perindítási jog személyes gyakorlása), a Ptk. 4:146. §-a (a kiskorú jogállása; a szülői felügyeleti jogok és kötelezettségek), a Ptk. 4:161. §-a (a gyermek törvényes képviselete), a Ptk. 4:163. §-a (a szülői törvényes képviselet kizártsága érdekellentét miatt), a Ptk. 4:224. §-a (a gyám feladatköre), a Cstv. 34. § (2) bekezdése.

i) A törvényen alapul a törvényes képviselő perindítási jogosultsága házasság érvénytelenítése (Ptk. 4:17. §), házasság felbontása (Ptk. 4:23. §), apaság megállapítása (Ptk. 4:105. §), apasági vélelem megtámadása (Ptk. 4:110. §), szülői felügyeleti jog megszüntetése és visszaállítása iránti perekben (Ptk. 4:193. §) és anyasági perben (Ptk. 4:117. §). E perekben törvényes képviselő perindításához a gyámhatóság hozzájárulása is szükséges.

k) Egyedi aktuson (a gyámhatóság határozatán) alapul az eseti gondnok és az eseti gyám törvényes képviselői minősége (Ptk. 6:20. §). Ha a törvényes képviseleti jog nem állapítható meg jogszabály alapján, a bíróság a fél által rendelkezésre bocsátott okiratok alapján vizsgálhatja a törvényes képviselő e minőségét és a per viteléhez szükséges felhatalmazását.

Joggyakorlat

a) A Ptk. 3:32. § (1) bekezdése értelmében, ha e törvény lehetővé teszi, a létesítő okirat rendelkezhet a jogi személy egyes szervezeti egységeinek jogi személlyé nyilvánításáról, feltéve, ha a szervezeti egység az alapítóktól és a jogi személytől elkülöníthető szervezettel és vagyonnal rendelkezik. A járási hivatal a kormányhivatal szervezeti egysége. A perképesség hivatalból kötelező vizsgálatára tekintettel a Kúria az alperes alapító okirata alapján megállapította, hogy az a kormányhivatal egyik szervezeti egységét sem ruházta fel jogi személyiséggel, így a felperes által alperesként megnevezett és perbe vont hivatalt sem, amely szervezeti egység jogi személyiség hiányában nem rendelkezik polgári jogi jogképességgel, ennek hiányában pedig polgári perbeli perképességgel sem. A perbeli jogképesség hiányának jogkövetkezménye a keresetlevél benyújtásakor a keresetlevél – hiánypótlási felhívás kiadása nélküli – visszautasítása [Pp. 176. § (1) bekezdés e) pont], utóbb pedig – a per bármely szakaszában – az eljárás hivatalból történő megszüntetése [Pp. 240. § (1) bekezdés a) pont]. A másodfokú bíróság jogutód-megállapító végzésével nem pótolhatta az alperesnek már a keresetlevél benyújtásakor fennállt perbeli jogképessége hiányát, így az elsőfokú eljárás mindvégig perbeli jogképességgel nem rendelkező jogalannyal szemben folyt. Erre tekintettel a félnek nem minősülő járási hivatal kormányhivatal általi „perbeli képviselete” sem értelmezhető, a nevében tett perbeli nyilatkozatok hatálytalanok (Kúria Pfv.20.738/2022/4.).

b) A Kúria a Pp. 35. § (1) bekezdése szerint hivatalból vizsgálva észlelte, hogy a pert a civil szervezetek nyilvántartásából törölt szervezet indította, amelynek így jogképessége, perképessége [Kp. 16. § (1), (3) bekezdés, Pp. 33. §-a, 34. § (1) bekezdés a) pont] sincs (Kúria Kpkf.39.858/2020/3.).

c) Sajtó-helyreigazítási perben a II. r. alperes hivatkozott a Pp. 35. § (1) bekezdésének megsértésére is, azt kifogásolva, hogy perbeli cselekvőképességét az eljárt bíróságok nem vizsgálták. A Pécsi Ítélőtábla kifejtette, a II. r. alperes egyesület, a Ptk. 3:63. § (1) bekezdése szerint jogi személy nevében törvényes képviselője, illetve az általa meghatalmazott jogi képviselő jár el. A felperes keresetlevelében a II. r. alperes törvényes képviselőjét – elnökét – megjelölte, akinek e minősége a perben nem vált kétségessé, az egyesület nevében eljárt, a per vitelére jogi képviselőt hatalmazott meg. A per során semmilyen körülmény nem utalt a II. r. alperes törvényes képviselőjének mellőzésére, kétség hiányában az elsőfokú bíróság nem mulasztotta el a megjelölt törvényes képviselő e minőségének vizsgálatát, amelyre a fellebbezési eljárásban a másodfokú bíróság sem látott okot (Pécsi Ítélőtábla Pf.20.060/2021/4.).

d) A Fővárosi Törvényszék előtt indult kártérítés iránti perben a II. r. alperes védekezése folytán a bíróság vizsgálta a felperes perbeli jog- és cselekvőképességét. Megállapítását azzal indokolta, hogy a Társasházi tv. 3. § (1) bekezdése relatív jogképességgel ruházza fel a társasházat, amely a kártérítési perben – amely során hangsúlyosan nem dologi jogi igény kerül elbírálásra – a perbeli jogképességet megalapozza. A cselekvőképesség kizárólag természetes személyek esetében értelmezhető, erre tekintettel rendelkezik úgy a Társasházi tv. 3. § (1) bekezdése, hogy a perbeli cselekvőképesség a közös képviselőt illeti meg. A bíróság úgy foglalt állást, hogy a perben a felperes perbeli cselekvőképességével kapcsolatos alperesi védekezés alaptalan volt. A felperesi törvényes képviselő képviseleti jogát megalapozó tények feltüntetését is hiányolta a II. r. alperes. A bíróság vizsgálta a törvényes képviselő perindításra való felhatalmazását, ítéletében utalt arra, hogy a közgyűlési határozat a közös képviselőt felhatalmazta az eljárás lefolytatására, a perindítási szándék a közgyűlési határozat alapján egyértelműen azonosítható volt (Fővárosi Törvényszék P.23.267/2018/120.).

e) Az Nmjtv. 68. § (1) bekezdése szerint a fél perbeli jog- és cselekvőképességére személyes joga alkalmazandó, míg az Nmjtv. 68. § (4) bekezdés szerint a külföldön nyilvántartásba vett jogi személy és jogi személyiség nélküli jogalany perképességét – ellenkező bizonyításig – vélelmezni kell. Az ítélőtábla kiemelte, hogy az alperes azon előadását követően, amely szerint a felperest az interneten elérhető adatok szerint törölték a nyilvántartásból, vagyis jelenleg nem létezik, a felperes a törvényszék felhívására csatolta a helyi közjegyző által kiállított közjegyzői tanúsítványt és annak hiteles fordítását, amely tanúsítja a felperes létezését, illetve a törvényszék megkereste az Igazságügyi Minisztérium Nemzetközi Magánjogi Főosztályát annak közlése végett, hogy a felperes jogképessége milyen iratokkal igazolható (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.250/2023/4.).

f) Ha az Apostille tanúsítvánnyal ellátott, a külföldi jogi személy bejegyzett állapotát rögzítő nyilvántartási okirat becsatolása mellett is kétséges a fél perbeli jogképessége, akkor azt a külföldi jogi személy személyes jogának tartalma, a jogképességét szabályozó rendelkezések alapján kell vizsgálni. A bíróság a külföldi jog bizonyítására a feleket különösen akkor kötelezi, ha a perben álló külföldi jogi személyt nyilvántartó külföldi állam nem szerződő fele a külföldi jogról való tájékoztatásról szóló egyezményeknek, valamint Magyarország és a külföldi állam között nemzetközi jogsegélyre vonatkozó kétoldalú megállapodás sincs (BH2022. 12.).

g) Az Nmjtvr. 18. § (1)–(2) bekezdései és a 64. § (1) bekezdése alapján a külföldi jogi személy perbeli jogképességét a külföldi jog alapján kellett megítélni. A Kúria ezért az Nmjtvr. 5. § (1) bekezdése alapján felhívta a feleket, hogy terjesszenek elő bizonyítékot az alperes jogképességét szabályozó személyes jog tartalmával kapcsolatban. A Kúria a csatolt jogszabálykivonatokat az Nmjtvr. 5. § (1) bekezdésének megfelelő, a külföldi jog hiteles megismerésére alkalmas bizonyítéknak tekintette {vö. BH2020. 176. [53] pontjával}, és azokat a felek előadásával együtt értékelte. Megállapította, hogy a külföldi hatósági nyilvántartásában „is in Not in Good Standing and has been Stuck [helyesen: Struck] Off at the Registrar” bejegyzett állapotban szereplő társaság nem szabályszerűen működik, de létezik; jogképessége korlátozott, de ez nem akadályozza abban, hogy védekezzen a név törlését megelőzően indult eljárásban. Az alperes ezért személyes joga alapján a jelen perben perbeli jogképességgel rendelkezett (Kúria Pfv. I.21.111/2019/31.).

h) Az alperes, aki nem természetes személy, hanem bejegyzett gazdasági társaság, akit a polgári jog szabályai szerint, figyelemmel a Pp. 33. §-ában foglaltakra, jogok illethetik és kötelezettségek terhelhetik, de a nevében a Pp. 34. § (2) bekezdés c) pontjából következően a törvényes képviselője jár el. Az alperes törvényes képviselője a Ptk. 3:29. § (1) bekezdése folytán a vezető tisztségviselő volt, aki a Ptk. 3:112. § (1) bekezdése és a Ptk. 3:196. § (1) bekezdéséből következően a társaság ügyvezetését ellátó ügyvezető volt. Ekként az ügyvezető perben tett nyilatkozatát nem is lehet másként értelmezni és értékelni, csak mint a fél saját nyilatkozatát (Debreceni Ítélőtábla Mf.50.048/2023/5.).

i) Arra mutatott rá a Fővárosi Ítélőtábla, hogy a perbeli cselekvőképesség nem azonos a perbeli legitimációval. A perbeli cselekvőképesség fogalmát a Pp. 34. §-a szabályozza, az ahhoz szükséges, hogy a fél (beavatkozó) hatályos jognyilatkozatokat tegyen a peres eljárásban. A perbeli cselekvőképesség hiányában a fél törvényes képviselője jár el. Ezzel szemben a kereshetőségi jog (perbeli legitimáció) a fél és a per tárgya közötti anyagi jogi kapcsolatra vonatkozik, amelynek körében az vizsgálandó, hogy a felperest megilleti-e, és a felperest illeti-e meg a keresettel érvényesített jog az alperessel szemben. A perbeli legitimáció hiánya a kereset elutasításához vezet (Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.655/2022/8.).

j) A felperes nevében eljáró vezető tisztségviselőt perbeli képviseleti jogosultság nem illeti meg, ha a per tárgya nem a felszámolási vagyon körén kívül eső vagyont érint. Amennyiben a szervezeti képviselőnek a perben nincs képviseleti jogosultsága, fellebbezés előterjesztésére sem jogosult. A fellebbezés érdemi elbírálására nem kerülhet sor akkor sem, ha azt a felperes gazdasági társaság ügyfélkapun, és nem cégkapun keresztül terjesztette elő (Kúria Kpkf.40.485/2020/3.).

k) A Cstv. 34. § (2) bekezdés első mondata akként rendelkezik, hogy a felszámolás kezdő időpontjától a gazdálkodó szervezet vagyonával kapcsolatos jognyilatkozatot csak a felszámoló tehet. Ebből a szabályból az nem következik, hogy a gazdálkodó szervezet szervezeti képviselőjének képviseleti joga valamennyi cselekmény, illetve jognyilatkozat tekintetében megszűnne. A képviseleti jog körében azt kellett vizsgálni, hogy a per tárgya a felszámolási vagyonnal kapcsolatos-e, így a jognyilatkozat megtételére (fellebbezés benyújtására) csak a felszámoló jogosult-e, vagy pedig a szervezeti képviselő is tehet a felperes nevében ilyen jognyilatkozatot. A Cstv. 4. § (1) bekezdése határozza meg, hogy a felszámolási eljárás körébe tartozik a gazdálkodó szervezet minden vagyona, amellyel a felszámolási eljárás kezdő időpontjában rendelkezik, továbbá az a vagyon, amit ezt követően az eljárás tartama alatt szerez. A Cstv. 4. § (2) bekezdése értelmében a gazdálkodó szervezet vagyona a tulajdonában (kezelésében) levő vagyon. A Cstv. 4. § (3) bekezdése rendelkezik arról, hogy mi nem tartozik a gazdálkodó szervezet vagyonába. E rendelkezések alapján a Kúria megállapította, hogy az adóhatósági határozattal kapcsolatos jogvita a felszámolás alatt álló felperes vagyonát érinti, hiszen a határozat a felszámolási vagyont terhelő adófizetési kötelezettségről szól. Ebből pedig az következik, hogy a Cstv. 34. § (2) bekezdés első mondata értelmében a perben is csak a felszámoló tehet jognyilatkozatot, nyújthat be fellebbezést. A fellebbezést a felperes nevében előterjesztő vezető tisztségviselőt képviseleti jogosultság nem illeti meg, így a fellebbezés előterjesztésére sem volt jogosult (Kúria Kpkf.40.486/2020/3.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi CLV. törvény a támogatott döntéshozatalról 1. §, 2. §, 4. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:38. §, 3:29. §, 3:30. §, 3:77. §, 3:116. §, 3:373. §, 3:405. §, 4:17. §, 4:23. §, 4:105. §, 4:110. §, 4:117. §, 4:146. §, 4:161. §, 4:163. §, 4:193. §, 4:224. §, 6:20. §

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról 34. §

1979. évi 13. törvényerejű rendelet a nemzetközi magánjogról 18. §, 64. §

13. Pertársaság

36. § [Kényszerű pertársaság]

Ha jogszabályban meghatározott személyek perben állása kötelező, vagy a per tárgya olyan közös jog, illetve olyan közös kötelezettség, amely csak egységesen dönthető el, az érintett személyeknek a perben félként részt kell venniük. Ha e részvételi kötelezettség több felperes, illetve több alperes perben állását eredményezi, kényszerű pertársaság keletkezik.

Áttekintés

A Pp. 36. §-a rendelkezik a kötelező perben állásról, a kényszerű pertársaságról: ha jogszabályban meghatározott személyek perben állása kötelező, vagy a per tárgya olyan közös jog, illetve olyan közös kötelezettség, amely csak egységesen dönthető el, az érintett személyeknek a perben félként részt kell venniük. Ha e részvételi kötelezettség több felperes, illetve több alperes perben állását eredményezi, kényszerű pertársaság keletkezik.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. az 1952-es Pp-hez hasonlóan a pertársaság két típusát szabályozza, vagyis ha akár a felperesi, akár az alperesi oldalon több személy áll perben. A pertársaság alapulhat jogszabályon és a felperes keresetén.

A Pp. 36. §-a a jogszabályon alapuló, kényszerű pertársaságról rendelkezik, amikor jogszabály meghatározott személyek perben állását kötelezővé teszi, vagy a per tárgya olyan közös jog, illetve olyan közös kötelezettség, amely csak egységesen dönthető el, és ebben az esetben az érintett személyeknek a perben félként részt kell venniük. Pertársaság felperesi oldalon akkor keletkezik, ha több felperes indít pert, vagy utóbb további személy a felperesi oldalon a perbe belép (Pp. 52. §). Alperesi oldalon szintén a per megindulásakor és utóbb is keletkezhet pertárság, ha egy vagy több felperes több alperes ellen indítja meg a pert, vagy utóbb von be további alperest a perbe (Pp. 53. §). Fontos, hogy felperesi oldalon a keresetindítást követően csak önkéntes perbe lépés esetén keletkezhet pertársaság, az alperesnek nincs lehetősége a felperesi oldalon további felperest perbe vonni.

b) Kényszerű pertársaság esetén a felperesnek nincs választási lehetősége, ha jogszabály kötelezővé teszi meghatározott személyek perben állását, például a közös tulajdon megszüntetése iránti perben valamennyi tulajdonosnak perben kell állnia, és perbe kell vonni a haszonélvezetre, használatra jogosultakat, a bejegyzett tartási és életjáradéki jog jogosultját, s ha a jelzálogjog nem az egész ingatlant terheli, akkor e jog jogosultját is. Ugyanakkor a tulajdonostársak nagy száma esetén kivételesen mellőzhető valamennyi tulajdonostárs perben állása, ha a perbeli jogvita egy „jogközösségen belüli jogközösség” keretei között áll fenn, vagy ha a közös tulajdonú ingatlan használata természetben olyan szinten megosztott a tulajdonostársak között, hogy mind a tulajdonjogból fakadó jogok gyakorlása, mind a kötelezettségek teljesítése teljes elkülönülést biztosít [1/2017. (IX. 11.) PK vélemény].

c) A személyi állapotot érintő perek közül a házasság érvénytelenítése iránti perben, ha az ügyész vagy a per megindítására jogosult más személy kezdeményezi a pert, akkor mindkét házastárs ellen kell megindítania (Ptk. 4:18. §), illetve az apaság vélelmének megdöntése iránti pert a gyermeknek és az anyának az apa ellen, az apának a gyermek ellen, más jogosultnak a gyermek és az apa ellen kell megindítania, illetve a keresetet – a gyermek által indított kereset kivételével – az anya ellen is meg kell indítani. Ha pedig a gyermek az anya újabb házasságának fennállása alatt, de az anya korábbi házasságának megszűnésétől számított 300 napon belül született, a keresetet az anya korábbi férje ellen is meg kell indítani [Ptk. 4:112. § (1), (2) bekezdés]. Az előzetes jognyilatkozat felülvizsgálata iránt indított pert, ha a gyámhatóság vagy az ügyész a felperes, a gondnokolt és a gondok ellen kell megindítani [Pp. 451. § (1) bekezdés].

d) Ha a szülői felügyelet gyakorlásának rendezése, a felügyelet, az egyes felügyeleti jogok gyakorlásának megváltoztatása, a gyermek harmadik személynél történő elhelyezése és az elhelyezés megváltoztatása iránt a gyámhatóság indíthat pert, akkor a pert mindkét szülő ellen meg kell indítania [Ptk. 4:171. § (1) és (2) bekezdés].

A Pp. alkalmazása körében is irányadó PK 142. számú állásfoglalás valamennyi érdekelt vonatozásában kötelező teszi a perben állást az újabb gyermektartási kötelezettség megállapításánál, ha a tartásra kötelezett keresetének 50 százalékát a korábbi bírói ítéleten vagy bírói egyezségen alapuló gyermektartási kötelezettségek már teljesen kimerítették. A kereseti kérelem a többi tartásra jogosulttal szemben a javukra megállapított tartásdíj összege leszállításának a tűrésére irányul.

e) Szerződés nem létezésének, érvénytelenségének megállapítása és jogkövetkezményének levonása iránti perben valamennyi szerződő fél perben állása kötelező.

A kötelező perben állás elmaradása a keresetlevél visszautasításához [Pp. 176. § (2) bekezdés b) pont], illetve az eljárás hivatalbóli megszüntetéséhez [Pp. 240. § (1) bekezdés a) pont] vezet.

f) Fontos kiemelni, hogy egyetemleges jogosultak és kötelezettek jogosultsága és kötelezettsége nem keletkeztet kényszerű pertársaságot, ugyanis a kötelezett az egyetemleges jogosultak bármelyikének teljesíthet [Ptk. 6:33. § (1) bekezdés], és az egyetemleges kötelezettek közül is bármelyik teljesíthet a jogosultnak [Ptk. 6:29. § (1)–(2) bekezdés].

A gyakorlatban előfordul, hogy egyetemleges kötelezettekkel szemben indult fizetési meghagyásos eljárás perré alakulását állapítja meg a közjegyző akkor is, ha csak az egyik kötelezett él ellentmondással. Mivel az egyetemleges kötelezettség nem eredményez kényszerű pertársaságot, az egyik kötelezett perbeli cselekménye nem hat ki a további kötelezett(ek)re, ennélfogva a fizetési meghagyás az ellentmondást elmulasztó kötelezett tekintetében jogerőre emelkedik, a bíróság akkor jár el helyesen, ha az eljárást megszünteti [Pp. 176. § (1) bekezdés d) pont, Pp. 240. § (1) bekezdés a) pont]. Így abban az esetben, amikor a közjegyző olyan kötelezettre nézve állapítja meg a fizetési meghagyásos eljárás perré alakulását, aki a fizetési meghagyással szemben önálló ellentmondással nem élt, és az ellentmondással élő kötelezett perbeli cselekménye rá nem hat ki, a bíróság fellebbezhető végzéssel az eljárást vele szemben megszünteti, figyelemmel arra, hogy a fizetési meghagyás vele szemben jogerőre emelkedett (ítélt dolog).

g) A kényszerű pertársaságban álló pertársak a perköltséget egyetemlegesen térítik meg [Pp. 87. § (1) bekezdés].

Joggyakorlat

a) Az alperesi pozícióban fennálló pertársaság – függetlenül annak a kényszerű vagy célszerűségi voltától – a felperesnek vagy felpereseknek valamennyi alperessel szemben valamely anyagi jogi jogszabályon alapuló igényérvényesítését feltételezi (Pécsi Ítélőtábla Pf.20.060/2021/4.).

b) Szerződéses jogviszonyokban, ha a kereset a szerződés egészét, valamennyi szerződő fél jogát és kötelezettségét érinti, úgy a per tárgya olyan közös jog, illetve olyan közös kötelezettség, amely csak egységesen dönthető el, így nem mellőzhető valamennyi szerződő fél perben állása.

A szerződés érvénytelenségének megállapítása és jogkövetkezményének levonása iránti perben valamennyi szerződő fél perben állása kötelező. A Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársaság fennállásának lehetőségét a bíróság hivatalból vizsgálja és veszi figyelembe, fennállása esetén a Pp. 176. § (2) bekezdés b) pontja értelmében valamennyi szerződő fél perbe vonására vonatkozó bírói felhívás kiadása a másodfokú eljárásban sem mellőzhető, annak eredménytelensége esetén a perindítási szakban a keresetlevél visszautasításának, későbbi észlelése esetén az eljárás hivatalbóli megszüntetésének van helye (Kúria Pfv.21.302/2022/6.).

c) Elővásárlási jog megsértése miatti szerződés hatálytalanságának megállapítása iránti pert a felperesnek a támadott adásvételi szerződésben részt vevő valamennyi szerződő fél ellen kell megindítania, tekintettel arra, hogy a szerződésben részes felek egységes, együttes pertársak. Az ingatlan többszöri eladása esetén – ha az adásvételi szerződés érvényessége állapítható meg – szükséges, hogy a közbenső tulajdonosok peres félként szerepeljenek. A felperes tulajdonjoga ugyanis a közbenső tulajdonosok perben állása nélkül nem állapítható meg (BDT2002. 685.).

d) Ha perben nem álló harmadik személlyel szemben fennálló jogviszony alapján kell a perbeli igényről dönteni, e harmadik személy perben állása nem mellőzhető. Ha a felperes kereseti kérelmének elbírálása az abban a kérdésben történő állásfoglalást is jelenti, hogy a felperes által igényelt összeg a perben nem álló megbízót megilleti-e vagy sem, ebben a kérdésben a megbízó perben állása nélkül döntést hozni nem lehet. A keresetnek való helyt adás ugyanis abban a kérdésben történő állásfoglalás, hogy az összeg a perben nem álló megbízót nem illeti meg, a kereset elutasítása pedig egyértelműen azt jelenti, hogy a vitás összegre a megbízó a jogosult (BH2005. 59.).

e) Abban az esetben, ha harmadik személy a szerződés érvénytelensége, nemlétezése, illetve hatálytalansága iránt indított pert, de az egyébként kötelezően perbe állítandó egyik szerződést kötő felet a cégjegyzékből törölték, az eljárás lefolytatható, és a keresetet érdemben, ítélettel kell elbírálni. A Győri Ítélőtábla a Gf.II. 20.410/2005/2. számú határozatában kifejtette, hogy a felperes a keresetével perbe hozott jogvitás ügyben az általánostól annyiban tér el az eljárásjogi helyzet, hogy a felperes által sérelmesnek tartott első adásvételi szerződés eladóját felszámolási eljárás során megszüntették, a cégjegyzékből törölték, így perbeli jogképességgel sem rendelkezik. A cégjegyzékből törölt, de egyébként kötelezően perbe állítandó fél hiányában az eljárás lefolytatható, a keresetlevél idézés kibocsátása nélküli elutasításának (a hatályos terminológia szerint: a keresetlevél visszautasításának), avagy a per (a hatályos terminológia szerint: az eljárás) megszüntetésének nincs helye a perbe nem vonható fél jogképessége hiánya folytán, a bíróságnak a keresetet érdemben kell elbírálnia, és az érdemi határozatában, az ítéletében arról kell határoznia, hogy az érvénytelenség (nemlétezés) megállapítása és az ahhoz kapcsolódó jogkövetkezmények levonása jelent-e közvetlen kötelezettséget a megszüntetett, a cégjegyzékből már törölt szerződést kötő fél irányába. Ilyen kötelezettség jogképességgel nem rendelkező felet már nem terhelhet, amely a kereset érdemi vizsgálat utáni elutasításával járhat (BDT2006. 1419.).

f) Végrendelet érvénytelenségének megállapítása iránti perben az örökhagyó valamennyi örökös perben állása szükséges, ugyanis az érvénytelenség a végrendelet egészére kihatással van, az örökösök között pedig a Pp. 36. §-a szerinti pertársaság áll fenn. Ha a felperes másodlagosan a kitagadás érvénytelenségének megállapítását kéri, úgy az erre irányuló igény elbírálásához valamennyi örökös perben állása kötelező, érvénytelenség esetén ugyanis az igényt érvényesítő kötelesrészre válik jogosulttá, ami a hagyaték egészét terhelő tartozás, és annak kielégítése az örökösök közös kötelezettsége. Ebből szükségszerűen következik, hogy a kitagadott személy kötelesrészre való jogosultsága valamennyi örökös tekintetében csak egységesen dönthető el (Fővárosi Ítélőtábla 1.Pkf.26.198/2019/2., BDT2020. 4163.).

g) Az örökhagyó végrendeletén alapuló, ingatlanra vonatkozó haszonélvezeti jog az annak állagát öröklő örökösökkel szemben érvényesíthető. Az ingatlan meghatározott tulajdoni hányadára vonatkozó haszonélvezeti jog megállapítására irányuló igény csak valamennyi tulajdonosra kiterjedően bírálható el (BDT2018. 3826.).

h) Ha a keresettel érvényesített igény a pertársaságban álló egyes alperesek tekintetében külön-külön is érvényesíthető, vagyis nem igényel egységes elbírálást, az alperesi pertársaság nem minősül a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársaságnak. Kártérítés iránt indított perben, ha a kereset olyan pénzfizetési kötelezettség teljesítésére irányul, amely a felperes jogállítása szerint egyetlen személyt: az alperest terhel, a per tárgya nem olyan közös jog vagy közös kötelezettség, amely csak egységesen dönthető el, a kényszerű pertársaság szabályait nem lehet alkalmazni, akkor sem, ha az alperes lett a károkozó jogutódja. A Debreceni Ítélőtábla a Pf.20.122/2020/5. számú, közhatalom gyakorlásával okozott kár megtérítése iránti perben hozott határozatában kifejtette, hogy ennek eldöntése kizárólag a felek közötti jogviszony fennállásának tisztázása érdekében szükséges. Az e körben született döntés anyagi jogerőhatása tehát csak a felek jogviszonyára terjed ki (BDT2020. 4216.).

i) Szerzői jog megsértésének megállapítása és jogkövetkezményeinek alkalmazása iránti perben, ha a keresettel érintett dalt a szerzőtársak – a dal zenéjét és szövegét két szerző – szerezték, alaptalan az alperes arra való hivatkozása, hogy a felperes és a dal szövegírójának a zeneművön fennálló szerzői joga olyan közös jog, amely csak egységesen bírálható el, amelyre tekintettel a szövegírónak is kötelezően perben kellett volna állnia a Pp. 36. §-a szerinti kötelező – kényszerű – pertársaság szabálya alapján. A Fővárosi Ítélőtábla a Pf.20.085/2021/11. számú ítéletében kifejtett álláspontját azzal indokolta, hogy az 1969-es Szjt. 5. § (2) bekezdése értelmében, ha a közös mű részei a mű sérelme nélkül szétválaszthatók, a társszerzőket az egyes részekre önálló szerzői jog illeti. A perbeli dalmű zenéje és annak szövege a másodfokú bíróság álláspontja szerint is szétválaszthatók.

j) A többes birtok sem vezet a birtoklással jogosultak között olyan közös – emellett egységes és oszthatatlan – jogközösséghez, amely egységes elbírálást igényel. Így a felperes által indított ingatlankiürítési perrel összefüggésben nem merül fel az alperesek szerződésében részes felek kötelező perben állása (Pp. 36. §). Az a körülmény, hogy a jelen perben a keresetnek helyt adó ítélet anyagi jogereje kihat az alperesek és a perben nem álló szerződéses partnereik jogviszonyára, az utóbbiak perbe való beavatkozását alapozhatja meg, kényszerű pertársasághoz nem vezet (Kúria Pfv.20.291/2023/4.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Új Pp. Konzultációs Testület állásfoglalás 82.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 4:18. §, 4:112. §, 4:171. §, 6:29. §, 6:33. §

37. § [Célszerűségi pertársaság]

Több felperes együtt indíthat pert, illetve több alperes együtt perelhető, ha

a) a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása a pertársakra a perben történő részvétel nélkül is kiterjedne,

b) a perbeli követelések ugyanabból a jogviszonyból erednek, vagy

c) a perbeli követelések hasonló ténybeli és jogi alapból erednek, és ugyanannak a bíróságnak az illetékessége a 29. § rendelkezéseinek alkalmazása nélkül is valamennyi alperessel szemben megállapítható.

Áttekintés

A Pp. 37. §-a rendelkezik arról, hogy ha nem kötelező meghatározott személyek perben állása, akkor mégis milyen feltételek fennállása esetén keletkezhet pertársaság. A célszerűségi pertársaság három feltétel fennállása esetén jöhet létre. Célszerűségi pertársaság esetén több felperes együtt indíthat pert, illetve több alperes együtt perelhető, ha

– a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása a pertársakra a perben történő részvétel nélkül is kiterjedne;

– a perbeli követelések ugyanabból a jogviszonyból erednek; vagy

– a perbeli követelések hasonló ténybeli és jogi alapból erednek.

Ez utóbbinak egyik korlátja, hogy ugyanannak a bíróságnak az illetékessége a Pp. 29. §-a rendelkezéseinek alkalmazása nélkül is valamennyi alperessel szemben megállapítható.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A pertársaság kétféleképpen csoportosítható. A Pp. a pertársaság keletkezését tekinti rendező elvnek a pertársaság tipizálásával kapcsolatban. Így megkülönbözteti a kényszerű és a célszerűségi pertársaság eseteit. Kényszerű a pertársaság, ha a felperesi/alperesi oldalon több fél perben állásának kötelezettsége törvényi rendelkezéseken alapul; célszerűségi a pertársaság, ha a felperesi/alperesi oldalon több fél – megengedett – perben állása a felperes elhatározásától függ. A célszerűség akként jelenhet meg ugyanis a téma kapcsán, hogy mind a bíróság, mind a felek számára időt és költséget takaríthat meg a több személyt érintő ügy egy eljárásban történő elbírálása.

b) Az azonos oldalon perben állók egymáshoz való viszonya (azaz a pertársak jogállása) szerint megkülönböztetünk egységes és egyszerű pertársaságot. Az egységes pertársak cselekményei, mulasztásai főszabály szerint egymásra kihatnak; az egyszerű pertársak cselekményei, mulasztásai főszabály szerint egymásra nem hatnak ki. Az egyszerű pertársaság minden esetben célszerűségi pertársaság; az egységes pertársaság lehet kényszerű és célszerűségi pertársaság is.

c) A célszerűségi pertársaság kizárólag a felperes(ek) keresetén alapul. A perkoncentráció elvének érvényesülését biztosítja a „választható”, felperes elhatározásán alapuló célszerűségi pertársaság kritériumainak felállítása. Az egyes perbeli személyek, a keresetek közötti összefüggés teljes hiánya ugyanis a bizonyítást elnehezíti, a per eldöntésének hatékonyságát rontja, és az eljárás elhúzódásához vezethet. A célszerűségi pertársaság létrehozása esetén a bíróságnak a feltételek fennállását kell vizsgálnia, vagyis hogy a pertársaság megengedhető-e, megvalósulnak-e a Pp. 37. §-ában foglalt feltételek. Csak e feltételek fennállása esetén engedhető meg a pertársaság, fogadható be a keresetlevél.

d) A Pp. 37. § a) pontja szerinti célszerűségi pertársaság esete a gyakorlatban nehezen határolható el a kényszerű pertársaságtól, ugyanis legtöbbször, ha az ítélet anyagi jogerőhatása kiterjedne valamely személyre, akkor jellemzően kötelező e személy perben állása. Az 1952-es Pp. az egységes pertársaság fennállása körében szabályozta azt az esetet, ha a perben hozott döntés a pertársakra a perben való részvétel nélkül is kiterjedne.

A Pp. változtatott a jogszabályi rendelkezés szövegén, ugyanis már az ítélet anyagi jogerőhatása kiterjedéséhez és nem a döntés kiterjedéséhez köti a meghatározott személyeknek a perben állásának lehetőségét.

A célszerűségi pertársaság e formájára példaként hozható fel a jogosultak és kötelezettek egyetemlegessége, ugyanis minden kötelezett addig tartozik az egész szolgáltatással, amíg valamelyikük nem teljesít, a teljesítés bármelyik kötelezettől követelhető. A bírói gyakorlat szerint az egyetemleges kötelezettség nem hoz létre szükségképpen pertársaságot. Az egyetemleges kötelezettek felelőssége ezért együttesen és külön-külön is eldönthető, de az egyikük teljesítése perben állása nélkül is kihat a perben álló további kötelezettre. A kötelezettek egyikének marasztalása esetén a követelés a további kötelezettekkel szemben újabb perben való érvényesítése esetén a már marasztalt kötelezettekkel való egyetemleges kötelezést kell kérnie (Győri Ítélőtábla Pf.IV. 20.356/2005.).

e) A Pp. 37. § a) pontja szerinti célszerűségi pertársaság fogalmából következően az ítélet anyagi jogereje kiterjedhet olyan személyre is, aki a perben nem vett részt. Az anyagi jogerő kiterjed az úgynevezett feltételezési viszonyban állókra is: ez azt jelenti, hogy a korábbi perben hozott ítélet anyagi jogereje kihat az ott perben nem állt személyekre, ha az újabb per tárgyának előfeltétele a korábban hozott ítélet (Győri Ítélőtábla Gf.II.20.007/2023/6.).

f) Az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés módosulását (tulajdoni hányad, tulajdonos személye), új bejegyzést (haszonélvezeti jog, zálogjog), illetve az eredeti ingatlan-nyilvántartási állapot visszaállítását eredményező perek is ebbe a körbe tartozhatnak, ugyanis az ítélet anyagi jogerőhatása a további jogszerzőkre is kihat.

g) Abban a kérdésben, hogy a felek között mely pertársaság szabályai alkalmazandóak, az anyagi jog szabályai alapján lehet állást foglalni (Kúria Pfv.20.753/2022/5.). A gyakorlatban mindig az adott perben, a keresetben foglaltak, a kereseti kérelem, a tényállítások és az érvényesített jog alapján kell egyedileg eldönteni, hogy az ítélet anyagi jogerőhatása további személyekre a perben állásuk nélkül is kihat-e, vagy kötelező-e (kényszerű) a perben állásuk.

h) A célszerűségi pertársaság további két esete – amikor a perbeli követelések ugyanabból a jogviszonyból erednek, vagy a perbeli követelések hasonló ténybeli és jogi alapból erednek – a gyakorlatban nem okoz különösebb értelmezési problémát. A Pp. megköveteli, hogy a – [z] egy vagy több – felperes megjelölje a perben érvényesíteni kívánt jogát a jogalap megjelölése útján, és azt is, hogy az együttes, pertársaságban való perlésre mi ad alapot, így a több alperessel szemben érvényesített igény vonatkozásában egyértelmű, hogy a felperesek ellenérdekű féllel fennálló jogviszonya azonos-e. Azonban annak megítélése, hogy a követelések hasonló ténybeli és jogi alapból erednek-e, eltérő lehet a gyakorlatban.

A bíróságnak az előadott tények, a hivatkozott anyagi jog alapján szükséges a perben mérlegelni azt, hogy az érvényesített követelések mennyiben függenek össze, hasonló ténybeli és jogi alapból erednek-e. A Pp. nem határozza meg, hogy mit kell összefüggőnek, illetve hasonlónak tekinteni. A bíróságnak ezért esetenként, a konkrét keresetek egyedi vizsgálatával kell eldöntenie, hogy adott esetben az egy perben érvényesíteni szándékozott több kereset elősegíti vagy akadályozza a perökonómiai szempontok érvényesülését (Fővárosi Ítélőtábla 12.Gpkf.43.076/2021/2.).

A célszerűségi pertársaság ez utóbbi esetének további fontos feltétele, hogy a bíróság illetékessége valamennyi alperesre nézve fennálljon. A felperes az egyes alperesek vonatkozásában eltérő (vagylagos) illetékességi okot is megjelölhet, ha azonban az egyik alperes tekintetében más bíróság rendelkezik kizárólagos illetékességgel, a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaság nem megengedett. Fontos megemlíteni, hogy a Pp. 37. § a) és b) pontjaiban szabályozott pertársaság esetén alkalmazandó a Pp. 29. §-ában írt illetékességi szabály (illetékesség pertársaság esetén), azonban a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaság esetén ugyanannak a bíróságnak az illetékessége a Pp. 29. § rendelkezéseinek alkalmazása nélkül is valamennyi alperessel szemben megállapítható kell hogy legyen, vagyis e pertársaság esetén nem alkalmazható a Pp. 29. § (3) bekezdése.

i) Ha a bíróság a keresetlevél alapján azt állapítja meg, hogy a célszerűségi pertársaság nem megengedett, hiánypótlás keretében fel kell hívnia a felperest a törvény által megengedett pertársaságot tartalmazó keresetlevél benyújtására, ellenkező esetben a keresetlevelet vissza kell utasítani [Pp. 176. § (2) bekezdés c) pont]. Ha a felperes a keresetben több követelést érvényesít több alperessel szemben, a célszerűségi pertársaság megengedhetőségének vizsgálata során a bíróságnak figyelemmel kell lennie a keresethalmazat előterjeszthetőségének feltételeire is (Pp. 173. §).

j) Pertársaság nemcsak a keresetlevél benyújtásával, de keresetkiterjesztéssel, további alperes perbe vonásával utóbb is létrehozható a Pp. 53. §-ában írt feltételek szerint. A Pp. 53. §-a értelmében azonban a per során a 37. § c) pontja alá tartozó pertársaság a perindítás után új alperes utólagos perbe vonásával már nem, csak a perindítással keletkezhet. Ha a perbe vonás nem felel meg a Pp. rendelkezéseinek, a bíróság a keresetkiterjesztés iránti kérelmet visszautasítja (Pp. 54. §).

k) Pertársaság esetén figyelemmel kell lenni a perköltségviselés Pp. 87. §-ában írt speciális szabályára is. A Pp. 36. §-ában és a 37. § a) pontjában meghatározott pertársak a perköltséget egyetemlegesen térítik meg. Az egyéb [Pp. 37. § b és c) pont] pertársak a perköltséget a perbeli érdekeltségük arányában, a perbeli érdekeltség közötti jelentős eltérés hiányában pedig egyenlő arányban térítik meg. A perköltség azon részét azonban, amely kizárólag a pertársak egyikének vagy egy részének perbeli cselekménye folytán merült fel, a többi pertárs nem köteles megtéríteni.

Joggyakorlat

a) Ha a megbízási szerződés jogosultjai között oszthatatlannak minősül a kötelezettek által nyújtott szolgáltatás, az megalapozza a díjfizetési kötelezettség egyetemlegességét. Az azonos perjogi oldalon álló felek anyagi jogi tartalmú hivatkozásainak egyezőségétől függ, hogy fennáll-e köztük egységes pertársaság. Ilyen esetben azt kell alapul venni, hogy a hivatkozás kiterjed-e a perben való részvétel nélkül is a jogosult- vagy kötelezett-társra is, illetve hogy az ő perben állásától függetlenül a ténylegesen perben álló fél perbeli hivatkozása érinti-e az ő anyagi jogait, kötelezettségeit. Nem fogadható el ugyanakkor az a differenciáltan eljárásjogi megközelítés, hogy az egyetemlegesen kötelezett pertársakat minden esetben csak egyszerű pertársaknak lehetne tekinteni, mivel ez önmagában nem vonja maga után az elbírálás szükségképpeni egységességét.

Ha perújítási eljárásban az egyetemlegesen marasztalt alperesek közül az I. r. alperes – a jogerős ítélet elleni perújítás alapjául szolgáló hivatkozása szerint – egy korábbi, figyelmen kívül hagyott részteljesítés miatt kéri a jogvita számára kedvezőbb elbírálását, úgy mivel a díjfizetési kötelezettség esetleges csökkenése mindkét megbízó fizetési kötelezettségének mértékére kihat, így függetlenül attól, hogy a II. r. alperes perújítást kezdeményező iratot nem nyújt be, a perújítási eljárásban félnek tekintendő. A perújítás alapjául szolgáló érdemi hivatkozás anyagi jogi tartalmából adódik, hogy az egyetemleges kötelezett alpereseket egységes pertársnak lehet tekinteni, hiszen mindkettőjükre kedvezőbb döntés meghozatala érdekében kerül sor a perújítás kezdeményezésére. Pertársi viszonyuk a perújításban felhozott konkrét tényállástól függ, ennek értelmében pedig azt egységes pertársaságnak kell tekinteni. A perújítási eljárásban is félnek minősülő II. r. alperes – perújítási eljárásban meghozott elsőfokú végzés elleni – fellebbezése hatályos, amely kiterjed az I. r. alperesre is (Szegedi Ítélőtábla Gpkf.III.30.213/2015., BDT2016. 3605.).

b) A készfizető kezes és az egyenes adós között a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű és egységes pertársaság nem áll fenn, ezért az egyenes adós perben állása nem kötelező (Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.340/2021/5.).

c) Szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti perben valamennyi szerződő fél perben állása kötelező. Ha azonban az adásvételi szerződés vevője utóbb a szerződés tárgyát tovább értékesíti, a későbbi szerzők a vevővel már nem kényszerű, csupán célszerűségi pertársaságot alkotnak. Szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti perben, amelyben az elsőfokú bíróság ítéletével megállapította, hogy a felperes mint vevő és az I. r. alperes mint eladó között a felperes 354 szavazati jogot biztosító törzsrészvényére vonatkozó részvény-adásvételi szerződés érvénytelen, az II. r. és III. r. alperest ennek tűrésére kötelezte, és az ítéleti tényállásban megállapította, hogy a vevő I. r. alperes eladta a vételár-követelését a II. r. alperesnek, majd a II. r. alperes a követelést eladta és engedményezte a III. r. alperesnek, a Fővárosi Ítélőtábla azt állapította meg, hogy az alperesek a Pp. 37. § a) pontja szerinti célszerűségi pertársaságot alkottak, mivel a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása végső soron a perben történő részvételük nélkül is kiterjedne rájuk (Fővárosi Ítélőtábla a Gf.40.309/2022/5.).

d) Ha az alperesek egy részével szemben a kereseti követelés haszonélvezeti jog megszűnése miatt bekövetkezett jogalap nélküli gazdagodásból, más alperessel szemben szerződésen kívüli – jogalkotással és jogalkotás elmulasztásával – károkozásból ered, a követelések nem minősülnek azonos jogviszonyból eredő követelésnek. Jogviszony akkor jön létre, ha bizonyos jogi tények hatására alanyi jogok és kötelezettségek keletkeznek, amely utóbbiak alkotják a jogviszony tartalmát. A különböző jogi tények alapján létrejött különböző jogviszonyokból különböző jogok és kötelezettségek erednek. A kapcsolódási pont megléte (a jogviszonyt keletkeztető jogi tények közötti ok-okozati kapcsolat) nem eredményez olyan közös jogviszonyt, amely a követeléseknek közös eredője lenne; egyebekben még hasonló ténybeli és jogi alapnak sem tekinthető (BDT2022. 4441.).

e) Együttes perlés esetén a beltag védekezhet azzal is, hogy a betéti társasággal szemben az adott követelés nem érvényesíthető, ezért a beltag mögöttesen nem marasztalható. Ilyen esetben a beltag és a betéti társaság között egységes pertársaság áll fenn. Együttes perlés esetén a mögöttesen felelős beltagot nemcsak az a védekezési lehetőség illeti meg, hogy beltagságából eredő mögöttes felelőssége a társaság felelősségétől függetlenül nem áll fenn – például amiatt, mert a követelés beltagsági jogviszonyának megszűnését követően keletkezett –, hanem védekezhet azzal is, hogy a társasággal szemben az adott követelés nem érvényesíthető, ezért mint a társaság beltagja mögöttesen nem marasztalható. Ha ezt az érvelést a bíróság elfogadja, az kihat a társasággal szembeni kereset érdemi elbírálására, a keresetet a társasággal szemben is el kell utasítani. Így tehát ebben az esetben egységes pertársaság áll fenn (BH2014. 249.).

f) A betéti társaság beltagjának a társaságnak a társasági vagyon által nem fedezett kötelezettségeiért a többi beltaggal egyetemleges (Ptk. 3:154. §) a helytállási kötelezettsége. A társaság tagjaival szemben a helytállási kötelezettségük alapján csak perben állásuk esetén hozható marasztaló ítélet, a tagok a társasággal együtt is perelhetők (Ptk. 3:139. §). Ha a felperes azonban nem a társaság tagjait a társasággal, hanem csak a társaság beltagjait perli együtt a mögöttes és egyetemleges felelősségük alapján, az egyetemleges marasztalásra irányuló kereset sem vonja maga után önmagában az elbírálás szükségképpeni egységességét. A pertársak ugyanis eltérő védekezést, önálló, a másik pertárs felelősségét nem érintő kifogásokat is előterjeszthetnek (BH2001. 285.).

g) A Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaság célja, ahogyan a megnevezésében is szerepel, a célszerűség biztosítása, azaz az eljárás gyorsaságának, hatékonyságának elősegítése. Az ilyen perlés akkor indokolt, ha a több alperessel fennálló több különböző jogviszony olyan módon, olyan elemeiben hasonló, hogy az alkalmas a polgári peres eljárás egyszerűsítésére, tipikusan ilyen eset, ha az adott jogviszonyok kapcsán legalább részben ugyanazt a bizonyítást kell lefolytatni, így az eljárások megkettőződése helyett célszerűbb egy eljárásban vizsgálni a két jogvitát. Nem állnak fenn az együttes perlés feltételei, ha az érvényesített követelések ténybeli alapjai nem kapcsolódnak egymáshoz, és ezért nincs olyan célszerűségi szempont, ami a keresetek egy eljárásban történő elbírálását indokolná (BDT2022. 4556.).

h) Az adós vezető tisztségviselője – a vezető tisztségviselői jogviszonya idején elkövetett hitelezői érdeket sértő magatartása miatt a Cstv. 33/A. § (1) bekezdése alapján – és az adós volt tagjai Cstv. 63/A. §-a alapján – a vagyoni hányaduk rosszhiszemű átruházása miatt – nem perelhetők együtt, az ilyen keresetlevél meg nem engedett pertársaságot tartalmaz. A felperesnek az I. r. alperessel, illetve a II–III. r. alperessel szemben előterjesztett keresete nem ugyanazon jogviszonyból ered, és a keresetek között az összefüggés ténybeli és jogi alapon sem állapítható meg. A kereset körében vizsgálandó tényállások lényeges elemei alapján mindkét pertípus hosszú időtartamot átfogó, szerteágazó és bonyolult tényállások vizsgálatát igényli. A tényállások csak kisebb részben fedik át egymást, nagyobb részben eltérőek, és egymástól függetlenek. A kisebb részben azonos tényállás mellett, ámde különböző alperesek ellen különböző jogi alapon megindított keresetek egy perben való elbírálása a perökonómiai szempontok érvényesülését gátolja, ezért a két igény egy keresetlevélben nem érvényesíthető (BDT2021. 4385.).

i) A célszerűségi pertársaság megállapíthatóságát nem befolyásolja, ezért nincs helye a keresetlevél eredménytelen hiánypótlást követő visszautasításának, ha a felperesek keresete csupán a megállapításra irányuló kereset előterjeszthetőségének feltételét jelentő, a felperesek jogi érdekének fennállását és az alperesekkel szembeni jogvédelemük szükségességét megalapozó tények körében tér el egymástól, de a tartalmilag egyező kereseti kérelmük ugyanazon jogviszonyból ered (BDT2024. 4764.).

j) A Fővárosi Ítélőtábla adásvételi szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti perben a 16.Gpkf.43.095/2023/2. számú határozatában kifejtette, hogy a felperesek kereseti kérelme és az annak alapjául szolgáló tényállás csaknem teljes egészében azonosak. Az adásvételi szerződés érvénytelenségének megállapítását, valamint ennek jogkövetkezményei levonását kérik jogszabályba és a jóerkölcsbe ütközés miatt, hivatkozva a pályázat jogellenes lebonyolítására. A követelésük jogalapját és a pályázat lebonyolítása során megsértett jogszabályokat egységesen jelölték meg. Az I. és II. r. felperes tartalmilag egyező követelése ugyanabból a jogviszonyból – az érvénytelennek állított adásvételi szerződésből – fakad. A jelen speciális, érvénytelenség megállapítása iránti keresetre tekintettel a Pp. 37. § b) pontja alkalmazásában jogviszonynak valójában az egyazon jogviszony állított érvénytelensége, joghatás kiváltására alkalmatlan volta tekintendő. Amennyiben pedig a követeléseik nem ugyanabból a jogviszonyból erednének, mindenképpen megállapítható lenne a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaság fennállása is, a hasonló ténybeli és jogi alapból eredő követeléseikre tekintettel, figyelemmel arra, hogy a jogalap teljes azonossága mellett csupán a jogi érdeket és a jogvédelem szükségességét megalapozó tényállításaik térnek el egymástól.

k) Egészségügyi intézményekkel szembeni kártérítés és sérelemdíj megfizetésére irányuló perben a Fővárosi Ítélőtábla kifejtette, annak eldöntésénél, hogy a perbeli követelések ugyanabból a jogviszonyból erednek-e, a fél által előadott, az alanyi jogot közvetlenül keletkeztető tényeknek és annak a jogviszonynak van jelentősége, amely az érvényesített jog alapján a fél igényét megalapozza, és nem annak, hogy az alperesek milyen jogviszony keretében milyen ellátást nyújtottak. A közös károkozás közös kötelezettséget teremt, annak ellenére, hogy a károkozók különböző magatartásokat fejtenek ki. A Pp. 37. § b) pontja szerinti pertársaság esetén nem annak van jelentősége, hogy a ténybeli és a jogi alap teljes egészében azonos legyen, a Pp. 37. § b) pontja csak azt kívánja meg, hogy a követelések ugyanabból a jogviszonyból eredjenek. Ha a felperesek keresetükben azt állítják, hogy az alperesek együttes magatartásának az eredménye az az állapot, amelyre tekintettel személyiségi jogaik sérültek és kárt szenvedtek, az alperesek a célszerűségi pertársakra vonatkozó szabályok szerint perelhetők (BDT2019. 4050.).

l) A következetes ítélkezési gyakorlat alapján közös károkozás akkor állapítható meg, ha a károsodáshoz vezető folyamatban többen vettek részt, és a kár több személy közrehatása eredményeként következett be. Egy személy károkozó magatartásából eredő igényekért eltérő kárfelelősségi alapon helytállni tartozók egyetemlegesen marasztalhatók (Kúria Mfv.10.111/2022/4.).

m) Baleseti kártérítés (személyiségi jog megsértésének megállapítása és sérelemdíj) iránti perben, ha a felperes mind a károkozó, mind annak felelősségbiztosítója ellen indít pert egyetemleges kötelezést kérve, nincs jelentősége annak, hogy a perben fennállnak-e az I. r. alperes perbe vonásának a jogszabályi feltételei. A felperes a sérelemdíj iránti követelését a Kgfb. tv. tv. 28. § (1) bekezdése alapján jogosult közvetlenül a II. r. alperessel mint az I. r. alperes felelősségbiztosítójával szemben érvényesíteni. Erre figyelemmel a felperes követelésének perbeli érvényesítéséhez nincs szükség az I. r. alperes perben állására, a II. r. alperessel szemben előterjesztett kereset az I. r. alperes perben állása nélkül is elbírálható lett volna (Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.275/2023/5.).

n) A Pp. 37. § c) pontja szerinti célszerűségi (egyszerű) pertársaság áll fenn az alperesek között személyiségi jog megsértése iránti perben is, amelyben a felperes keresetében annak megállapítását kéri, hogy az I–IV. r. alperesek megsértették a jóhírnév védelméhez fűződő személyiségi jogát azzal, hogy a megjelent cikkekben a személyére vonatkozóan azonos tartalommal valótlan tényt közöltek, és kéri az I–III. r. alperesek személyenként 300 ezer forint, a IV. r. alperes cikkenként 100 ezer forint sérelemdíj megfizetésére kötelezését (Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.242/2022/4.).

o) Tulajdonjog ingatlan-nyilvántartási bejegyzése iránti perben, ha a bíróság ítéletével annak tűrésére kötelezi az I., a II. és a IV. r. alperest, hogy az ingatlanok egyik személy tulajdonaként nyilvántartott 1/2 hányadára, valamint az I. r. alperes tulajdonaként nyilvántartott 1/2 hányadára a felperes 1/1 arányú tulajdonjogát elbirtoklás jogcímén az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezzék, az I. r. alperes perbeli érdekeltsége csak 1/2 részben állapítható meg, és így az I. r. alperes a perköltség megtérítésére is 1/2 arányban köteles (Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.405/2023/6.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 3:139. §, 3:154. §

2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról 28. §

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról 33/A. §, 63/A. §

38. § [A pertársak függősége]

(1) A 36. § és a 37. § a) pontja szerinti pertársaság esetén bármelyik pertárs perbeli cselekményei – az egyezségkötést, az elismerést, és a jogról való lemondást kivéve – arra a pertársra is kihatnak, aki valamely határidőt, határnapot vagy perbeli cselekményt elmulasztott, feltéve, hogy mulasztását utóbb nem pótolta.

(2) Ha a 36. § és a 37. § a) pontja szerinti pertársaság esetén a pertársak perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, a bíróság azokat a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el.

(3) A 37. § b) és c) pontja szerinti pertársaság esetén azt a pertársat, aki a polgári jog szabályai szerint a pertársának a kifogásait maga is érvényesítheti, e kifogásokkal összefüggő perbeli cselekményei vonatkozásában az (1) és (2) bekezdés szerinti jogállás illeti meg.

Áttekintés

A Pp. a pertársak egymáshoz való viszonyát eltérően szabályozza az egységes és az egyszerű (célszerűségi) pertársaság esetében.

A Pp. 38. §-a a Pp. 36. §-a és a Pp. 37. § a) pontja szerinti – vagyis az egységes – pertársaságban álló felek perbeli cselekményeinek függőségi viszonyát szabályozza, miszerint bármelyik pertárs perbeli cselekményei arra a pertársra is kihatnak, aki valamely határidőt, határnapot vagy perbeli cselekményt elmulasztott, feltéve, hogy mulasztását utóbb nem pótolta. Ez alól csak az egyezségkötés, az elismerés és a jogról való lemondás kivétel. Ha pedig a pertársak perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, azokat a bíróság a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el. Az 1952-es Pp.-hez képest új rendelkezés, hogy a törvény – korlátozottan, de – a pertársak függőségi viszonyába sorolja azon pertársat is, aki a polgári jog szabályai szerint a pertársának a kifogásait maga is érvényesítheti, őt csupán az e kifogásokkal összefüggő perbeli cselekményei vonatkozásában illeti meg a Pp. 38. § (1) és (2) bekezdése szerinti jogállás.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Az egységes [Pp. 36. §-a és a Pp. 37. § a) pontja szerinti] pertársaságban álló személyek perbeli cselekményei egymástól nem függetlenek, kihatnak a mulasztó pertársra, ideérteve valamely határidő, határnap vagy más perbeli cselekmény (például ellenkérelem, perfelvételi irat benyújtása, jogi képviselet igazolása, keresetet tartalmazó irathoz közjegyző felhívásának csatolása) mulasztását is, de csak abban az esetben, ha a mulasztó pertárs a mulasztását nem pótolta. Fontos, hogy csak az aktív perbeli cselekmény hat ki a mulasztó pertársra, a mulasztás nem. Ilyen perbeli cselekmények lehetnek: az ellentmondás, ellenkérelem, felfüggesztés iránti kérelem, határozat kijavítása, kiegészítése iránti kérelem, a fellebbezés, felülvizsgálati kérelem, de a perújítási kérelem is. Abban az esetben tehát, ha például az egyik alperes a keresettel szemben ellenkérelemmel él, a pertársa azonban az ellenkérelem előterjesztését elmulasztja, bírósági meghagyást a mulasztó pertársra sem lehet kibocsátani. A törvény a pertársra kiható perbeli cselekmények köréből kiemeli az egyezségkötést, az elismerést, a jogról való lemondást, ezen perbeli cselekmények ugyanis nem hatnak ki a pertásra azok személyhez kötöttsége miatt.

b) Előfordulhat, hogy a pertársak egyes perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, ezeket a bíróságnak mérlegelnie kell, és a per egyéb adatait figyelembe véve kell elbírálnia.

c) Azon személyek, akik a polgári jog szabályai szerint valamely személy kifogásait maguk is érvényesíthetik, együttes perlés esetén általában egyszerű pertársaságban állnak. A Pp. azonban a pertársak függőségi viszonyába helyezi azt a pertársat, aki a polgári jog szabályai szerint a pertársának a kifogásait maga is érvényesítheti, de kizárólag a perben hivatkozott, a pertárssal közös kifogásokkal összefüggő perbeli cselekményei vonatkozásában. Ilyen kifogások lehetnek: Ptk. 5:36. § (a tulajdonjog védelme), Ptk. 5:100. § (az önálló zálogjog), Ptk. 5:110. § (az elzálogosított követelés mint zálogfedezet védelme), Ptk. 5:137. § (a zálogtárgy tulajdonjogának a zálogjogosult által történő megszerzése a kielégítési jog megnyílását követően), Ptk. 6:29. § (egyetemleges kötelezettség), Ptk. 6:89. § (megtámadás), Ptk. 6:136. § (harmadik személy javára szóló szerződés teljesítése), Ptk. 6:164. § (a szavatossági jogok érvényesítése kifogásként), Ptk. 6:174. § (kártérítés kellékhibás teljesítés esetén), Ptk. 6:197. § (értesítés az engedményezésről), Ptk. 6:417. § (a kezesség járulékossága), Ptk. 6:427. § (több kezes), Ptk. 6:435. § (a garantőr teljesítése).

Joggyakorlat

a) Ha az alperesek kényszerű pertársaságban állnak, egyikük ellenkérelme a többi alperesre is kihat. Házassági közös vagyon megosztása iránt indított perben, amelyben a felperes kereseti kérelmének helyt adva a bíróság a felperes és az I. r. alperes 1/2–1/2 arányban közös tulajdonában álló ingatlan közös tulajdonának árverési értékesítés útján történő megszüntetését rendelte el, az I–III. r. alperesek ellenkérelmet egyáltalán nem terjesztettek elő, a IV. r. alperes ellenkérelmében a kereset teljesítését nem ellenezte abban az esetben, ha a perrel érintett ingatlanra a IV. r. alperes javára bejegyzett jelzálogjoggal érintett követelés kielégítéséig a javára bejegyzett jelzálogjog fennmarad, bírósági meghagyás kibocsátásának nem volt helye, miután az alperesek között a Pp. 36. §-a alapján kényszerű pertársaság állt fenn és a IV. r. alperes ellenkérelmet terjesztett elő, amely a Pp. 38. § (1) bekezdése alapján az I. r. alperesre is kihatott (Fővárosi Törvényszék Pf. 630.616/2022/9.).

b) Tartozás megfizetése iránti perben az elsőfokú bíróság ítéletével megállapította, hogy a peres felek között a 107 ezer darab kibocsátási egység kölcsönbe adásáról szóló és szerződés átruházása tárgyában létrejött szerződés érvénytelen. Kötelezte az I. r. alperest, fizessen meg a felperesnek 15 napon belül 875 260 eurót, valamint az után a 2018. január 1. napjától számított késedelmi kamatot, további 11 546 eurót, és az az után 2019. április 25. napjától járó késedelmi kamatot, valamint 8 959 400 forint perköltséget. A II. r. alperest mindezek tűrésére kötelezte. Az elsőfokú bíróság bírósági meghagyást bocsátott ki, az ellen az I. r. alperes élt ellentmondással, a II. r. alperes nem. Az alperesek Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársasága folytán azonban a Pp. 38. § (1) bekezdése szerint az I. r. alperes cselekménye a pertársára kihatott, így az ellentmondást követően a per mindkét alperessel szemben folyt (Győri Ítélőtábla Gf.20.161/2022/10.).

c) Referenciaadat törlése iránti perben a bíróságnak I. r. alperes érdemi védekezésének hiányában a keresetet a Khrtv. 17. § (7) bekezdése értelmében nem vitatottnak kellett tekintenie. Az I. r. alperes nem tett eleget a bizonyítási kötelezettségének, a bíróság kötelezte a II. r. alperest a referenciaadatok törlésére, az I. r. alperest pedig ennek tűrésére. A II. r. felperes felülvizsgálati kérelmében nem kifogásolta az eljárt bíróságoknak a Pp. 36. §-a szerinti célszerűségi pertársaságra vonatkozó rendelkezéséhez kapcsolódóan a Pp. 38. § (2) bekezdése szerinti mérlegelését (Kúria Gfv.30.149/2022/5.).

d) Vezető tisztségviselő felelősségének megállapítása iránti perben az alperesek a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársak, mivel a felperes követelésének ténybeli és jogi alapját az adósnál kifejtett alperesi magatartások képezték a Cstv. 33/A. §-a alapján. Ezért a Pp. 38. § (3) bekezdése értelmében a fellebbezés előterjesztésének jogkövetkezménye a mulasztó II. r. alperesre abban az esetben hat ki, ha a pertárs a polgári jog szabályai szerint a pertársának kifogásait maga is érvényesítheti. A felperes az alperesek – Cstv. 33/A. § (1) bekezdésének utolsó mondatán alapuló – egyetemleges marasztalását kérte, amely egyetemlegesség a Ptk. 6:29. § (2) bekezdése értelmében azt jelenti, hogy minden kötelezett az egész szolgáltatással tartozik. Ebből következően egyetemleges kötelezettség esetén minden kötelezettől külön is, de együtt is követelhető az egész szolgáltatás. Az egyetemlegesen marasztalni kért alperesek felelősségének egyik feltétele az adós fizetésképtelenséggel fenyegető helyzetének bekövetkezte, amely hiánya így mindkettő alperes felelősségére kihat. Ezért az egyik pertárs részéről erre való hivatkozás a Pp. 38. § (3) bekezdése alapján kihat a mulasztó pertársra is. Miután az I. r. alperes fellebbezésében vitatta a fizetésképtelenséggel fenyegető helyzet bekövetkeztét, így a fellebbezés – e körben – kihatott a mulasztó II. r. alperesre is (Szegedi Ítélőtábla Gf.30.018/2023/7.).

Hasonlóan foglalt állást a Szegedi Ítélőtábla egy a vezető tisztségviselő felelősségének megállapítása iránti perben is. Az alperesek a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársak voltak, mivel a felperes követelésének ténybeli és jogi alapját az adósnál kifejtett alperesi magatartások képezték a Cstv. 33/A. §-a alapján. Ezért a Pp. 38. § (3) bekezdésében meghatározott feltétel esetében hathatott ki az írásbeli ellenkérelem előterjesztésének jogkövetkezménye a mulasztó I. r. alperesre. A felperes az alperesek – a Cstv. 33/A. § (1) bekezdésének utolsó mondatán alapuló – egyetemleges marasztalását kérte. Az egyetemlegesen marasztalni kért alperesek felelősségének feltétele az adós fizetésképtelenséggel fenyegető helyzetének bekövetkezte, amely hiánya így mindkettő alperes felelősségére kihat. Ezért az egyik pertárs részéről erre való hivatkozás a Pp. 38. § (3) bekezdése alapján kihat a mulasztó pertársra is. Miután a II. r. alperes írásbeli ellenkérelmében vitatta a fizetésképtelenséggel fenyegető helyzet bekövetkeztét, így az írásbeli ellenkérelem kihatott a mulasztó I. r. alperesre is, következésképpen az I. r. alperessel szemben bírósági meghagyás kibocsátásának nem volt helye (Szegedi Ítélőtábla Gf.30.185/2021/6.).

e) Ha a felperes két kereseti kérelmet terjeszt elő, amelyek közül az egyik az I. r. alperes marasztalására kölcsön visszafizetése jogcímén, a másik kereseti kérelme pedig arra irányul, hogy a bíróság kötelezze a II. r. alperest ugyanennek az összegnek a megfizetésére a házassági vagyonközösség és a közös tartozásért való felelősség szabályai szerint, a Pp. 38. § (1) bekezdése alapján a II. r. alperes ellenkérelme nem hat ki az I. r. alperesre. Mivel a felperes nem egyetemlegesen, hanem külön-külön kérte kötelezni az I. és a II. r. alperest úgy, hogy a követelését mindkettőjükkel szemben ugyanarra a kölcsönszerződésre alapította, az I. és a II. r. alperesek a Pp. 37. § b) pontjában körülírt célszerű pertársaságot alkotnak.

Az I. r. alperes nem mulasztotta el az érdemi nyilatkozat megtételét, hanem úgy nyilatkozott, hogy nem ellenzi a kereset teljesítését, azaz elismerte a felperes vele szembeni követelését. Ezzel szemben a II. r. alperes a kereset elutasítását kérte, és vitatta mind a kölcsönszerződés létrejöttét, mind pedig a felelősségét a kölcsöntartozásért. Ilyen módon az I. és a II. r. alperesek egymásnak ellentmondó perbeli nyilatkozatokat tettek, amely esetben viszont nem a Pp. 38. § (1) bekezdésében meghatározott jogkövetkezmény (hogy a II. r. alperes ellenkérelme nem hat ki az I. r. alperesre) fűződik a II. r. alperes ellenkérelméhez, hanem a Pp. 38. § (2) bekezdése alapján a bíróságnak a per egyéb adatait is figyelembe véve kell elbírálnia az alperesek egymásnak ellentmondó nyilatkozatait (Kúria Gfv.30.478/2021/9.).

f) Uralmi szerződést érintő perben a felperes egymással eshetőleges viszonyban álló kereseti kérelmeket terjesztett elő, meghatározva az elbírálás kért sorrendjét. Az elsődleges és másodlagos (jognyilatkozat pótlása iránti) kereseti kérelem előterjesztésnek lehetőségét a Ptk. 1:5. § (2) bekezdése, a harmadlagos (szerződéskötésre kötelezés iránti) kereseti kérelem előterjesztését a Ptk. 3:62. §-a biztosítja. Az alperesek mindhárom kereseti kérelem tekintetében a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársaságot alkotnak, ezért közöttük mint kényszerű pertársak között a Pp. 38. § (1) és (2) bekezdése szerinti függőségi viszony is fennáll. Nyilatkozataik egymással nem álltak ellentétben, nagyobbrészt lényegileg azonosak voltak, ahol eltértek, ott sem ellentétesek, legfeljebb egymást kiegészítők voltak, ezért azokat a bíróság egységesen kezelte és vette figyelembe (Fővárosi Törvényszék G.41.944/2019/41.).

g) Szerződés hatálytalansága iránti perben az I. r. alperes a Pp. 199. § (6) bekezdés szerinti elismerő nyilatkozatot tett, a bíróság nem bocsátott ki a II. r. alperessel szemben bírósági meghagyást, figyelemmel egyrészt arra, hogy a Pp. 199. § (6) bekezdése alapján az elismerést az írásbeli ellenkérelem részeként kellett figyelembe venni, ami a Pp. 181. § (1) bekezdése alapján kizárta az I. r. alperessel szembeni bírósági meghagyás kibocsátását, illetve arra, hogy a perbeli adásvételi szerződésekkel kapcsolatos bírósági döntés anyagi jogerőhatása mind az I. r., mind a II. r. alperesre szükségszerűen kiterjed, így az I–II. r. alperesek esetén a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű egységes pertársaság jött létre. Ugyanis a Pp. 38. §-a alapján érvényesült az I–II. r. alperes viszonyára a függőség elve, azzal, hogy ez alól kivételként kellett kezelni az I. r. alperes Pp. 199. § (6) bekezdése szerinti ún. anyagi rendelkező cselekményét, mivel az az I. r. alperes személyéhez kötött nyilatkozatként kellett figyelembe venni (Fővárosi Törvényszék P.20.908/2019/90.).

h) A felperes keresetében adásvételi szerződés érvénytelenségének megállapítását kérte arra hivatkozással, hogy az jóerkölcsbe ütközés okán semmis. A felperes – lényegét tekintve – arra hivatkozott, hogy az alperesek a felperes elővásárlási jogának megsértésével kötötték meg az adásvételi szerződést, a felszámoló ugyanis a pályázatot 2021. március 11-én érvényesnek és eredményesnek minősítette, azonban az ott közöltekkel ellentétben a nyertes pályázóval a 30 napos határidő elteltét megelőzően, de a felperes által gyakorolt elővásárlási jognak a 2021. március 24-i közlését követően kötötte meg a szerződést. Bár az I. r. alperes hatályos ellenkérelmet nem terjesztett elő, azonban az alperesek között a Pp. 36. §-a szerinti fennálló kényszerű pertársaságra tekintettel a II. r. alperesnek a kereset elutasítására irányuló ellenkérelme az I. r. alperesre mint pertársra a Pp. 38. § (1) bekezdése alapján kihatott (Miskolci Törvényszék G.40.098/2021/29.).

i) Az V. r. alperes az elsőfokú eljárásban írásban ellenkérelmet nem terjesztett elő, a perfelvételi tárgyaláson megjelent, egyezséget nem kívánt kötni a felperessel. Az alperesek egy okiratban kötöttek adásvételi szerződést a vevővel, a szerződés érvénytelensége, hatálytalansága kapcsán az alperesek a Pp. 37. § (1) bekezdés a) pontja alatti pertársaságot alkotnak, ebből eredően a Pp. 38. § (1) bekezdése folytán V. r. alperesre kihatott a többi alperes védekezése (Veszprémi Törvényszék Pf.20.371/2022/4.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 5:36. §, 5:100. §, 5:110. §, 5:137. §, 6:29. §, 6:89. §, 6:136. §, 6:164. §, 6:174. §, 6:197. §, 6:417. §, 6:427. §, 6:435. §

39. § [A pertársak függetlensége]

(1) A 37. § b) és c) pontja szerinti pertársaság esetén egyik pertárs perbeli cselekménye vagy mulasztása nem hat ki a többi pertársra.

(2) A 37. § b) és c) pontja szerinti pertársaság esetén a határnapra szóló idézést, valamint az érdemi határozatot az abban közvetlenül nem érdekelt pertárssal is közölni kell; a tárgyalás elkülönítése esetén azonban a közvetlenül nem érdekelt pertársak idézése mellőzhető.

Áttekintés

Míg a Pp. 36. §-a és a Pp. 37. § a) pontja szerinti pertársak perbeli cselekményei a pertársakra is kihatnak, a Pp. 39. §-a értelmében a Pp. 37. § b) és c) pontjai szerinti (célszerű) pertársaság esetén a pertársak függetlenek, egyik pertárs perbeli cselekménye vagy mulasztása nem hat ki a többi pertársra, mindemellett a határnapra szóló idézést, valamint az érdemi határozatot az abban közvetlenül nem érdekelt pertárssal is közölni kell, a tárgyalás elkülönítése esetén azonban a közvetlenül nem érdekelt pertársak idézése mellőzhető.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A célszerű (egyszerű) pertársaságban álló személyek együttes perlése csupán célszerűségi indokok alapján történik, valójában külön-külön is lehetőség van a felperesek perindítására, vagy az alperesek perlésére, ezért az egyszerű pertársak egymástól függetlenek, perbeli cselekményeik, mulasztásai nem hatnak ki a pertársukra. Lehetőség van ezért az egyes alperesekkel szemben előterjesztett kereseteket elkülönítve tárgyalni [Pp. 117. § (1) bekezdés], és ebben az esetben a keresettel nem érintett fél idézése is mellőzhető. Ha azonban a perben érvényesített követelések elkülönítését mellőzi a bíróság, úgy valamennyi tárgyalásra szóló idézést és az ügyben hozott érdemi határozatot is közölni kell az abban nem érintett pertárssal is. Míg az egységes pertársaság esetén a pertárs perbeli cselekményei kihatnak a mulasztó pertársára, úgy az egyszerű pertársak cselekményei nem. Így az ellenkérelmet előterjesztő alperes ellenkérelme nem hat ki az ellenkérelem előterjesztését elmulasztó pertársára, mint ahogy a perorvoslati kérelmek (fellebbezés, felülvizsgálati, perújítási kérelem) sem.

b) Ha a kereset alapján az alperesek külön-külön is marasztalhatóak, úgy bírósági meghagyás (nem „rész-bírósági meghagyás”) az ellenkérelmet elmulasztó alperessel szemben kibocsátható. Az eljárás szünetelését a felek a Pp. 121. § (1) bekezdés a) pontja alapján közösen kérhetik, így valamennyi perben álló fél ezirányú kérelme szükséges a szünetelés megállapításához attól függetlenül, hogy milyen típusú pertársaságban állnak felperesi vagy alperesi oldalon. A pertársak perbeli cselekményeinek függetlensége abban az esetben sem eredményezheti az eljárás „részleges” szünetelését, ha az egyik oldalon álló valamely pertárs nem kéri az eljárás szünetelést. A perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően az érdemi tárgyalási szakra vonatkozóan azonban eltérő rendelkezést fogalmaz meg a törvény. A Pp. 122. § (4) bekezdése értelmében ugyanis pertársaság esetén, ha a szünetelésre okot adó körülmény a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően kizárólag valamely pertársra nézve áll be, de a többi pertárs vonatkozásában az eljárás folytatható és tekintetükben részítélet hozható, a bíróság a szünetelésre vonatkozó rendelkezéseket csak az érintett pertársra alkalmazza. Mindebből az is következik, hogy ha a szüneteléssel érintett pertárs nem kéri az eljárás folytatását, az ő vonatkozásában az eljárás 4 hónap elteltével megszűnik.

c) A felfüggesztés iránti kérelem, határozat kijavítása, kiegészítése iránti kérelem azonban a másik pertárs kérelme nélkül is elbírálható a törvényi feltételek fennállása esetén.

Joggyakorlat

a) Több felperes, illetve alperes esetén a pertársasági szabályok döntik el azt, hogy az egyik pertárs cselekményével a másik pertárs mulasztását pótolhatja-e. A Pp. 37. § b) vagy c) pontjai szerinti pertársak felülvizsgálati joga egymástól független [Pp. 39. § (1) bekezdés], kényszerű (Pp. 36. §) vagy a Pp. 37. § a) pontjának megfelelő célszerű pertársaság esetében bármelyik pertárs cselekménye kihat a felülvizsgálati kérelemmel nem élő pertársra is [Pp. 38. § (1) bekezdés]. Abban a kérdésben, hogy a felek között mely pertársaság szabályai alkalmazandóak, az anyagi jog szabályai alapján lehet állást foglalni. Ha az ítélet anyagi jogerőhatása a perben nem álló személyekre nem hat ki, a Pp. 37. § a) pontja szerinti pertársaság sem áll fenn. A személyiségi jog megsértésére alapított kereseti kérelmek ugyanabból a jogviszonyból erednek, ezért az I. és II. r. alperesek között a Pp. 37. § b) pont szerinti pertársaság áll fenn. A Pp. 39. § (1) bekezdése alapján tehát egyik pertárs cselekménye vagy mulasztása sem hat ki a másik pertársra (Kúria Pfv.20.753/2022/5.).

b) Ha a Pp. 37. § c) pontja szerinti célszerűségi (egyszerű) pertársaság áll fenn az alperesek között, azt jelenti, hogy a Pp. 39. §-a értelmében a pertársak egymástól függetlenek, az egyik pertárs perbeli cselekménye vagy mulasztása nem hat ki a többi pertársra. Célszerűségi pertársaság esetén a bíróság akár akként is dönthet, hogy az ily módon egyazon per keretébe tartozó ügyeket elkülönítve tárgyalja, amely tárgyalásra az adott ügyben közvetlenül nem érdekelt pertárs idézése mellőzhető. Ha a bíróság az egyes alperesek beadványait nem, illetve csak késve küldi meg a további alpereseknek, nem valósít meg olyan lényeges eljárási szabályszegést, amely az első fokon hozott határozat hatályon kívül helyezését indokolná. E körben a Fővárosi Ítélőtábla a Pf.20.242/2022/4. számú határozatát azzal indokolta, hogy az I. r. alperesnek a vele szemben előterjesztett keresettel szembeni érdemi védekezésre ezen beadványok ismeretének hiányában is lehetősége volt, saját perbeli cselekményeit a további alperesek perbeli cselekményei nem érintették, azok rá nem hatottak ki, a II–IV. r. alperesek beadványaiban foglaltak ezért a vonatkozásában közvetlen pernyertességét, pervesztességét befolyásoló hatással nem voltak.

c) Kártérítési perben a felperes keresetében az I. és a III. r. alpereseket egyetemlegesen kérte kötelezni 307 985 039 forint és késedelmi kamatai, a II. r. alperest 39 215 202 forint és késedelmi kamatai megfizetésére azzal, hogy a II. r. alperes az összeg megfizetésére I. r. alperessel egyetemlegesen köteles. Az elsőfokú ítélet ellen kizárólag az I. r. alperes fellebbezett. Az alperesek nem a Pp. 36. § és 37. § a) pontja szerinti pertársak, így a Pp. 38. § rendelkezéseire figyelemmel az I. r. alperes fellebbezése nem hatott ki a többi alperesre. Ezért az ítélőtábla az I. r. alperes fellebbezési kérelméhez kötötten bírálta felül az elsőfokú ítéletet (Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.355/2022/5.).

d) Sajtó-helyreigazítási perben, ha a felperes keresetében az I. r. alperest az előzetes eljárásban közöltekkel megegyező tartalmú helyreigazítás közzétételére, a II. r. alperest a perköltség megfizetésére kéri kötelezni, és a szerkesztőség perlése esetén a kiadóval szemben a felperesnek nincs és nem is lehet a sajtó-helyreigazításból fakadó anyagi jogi igénye, ezért a kiadó alperesként történő perbe állítása az alperesek között a Pp. 36. §-a, illetve 37. §-a szerinti pertársaságot nem keletkeztet, a II. r. alperes fellebbezése a mulasztó I. r. alperesre nem hat ki. Az alperesi pozícióban fennálló pertársaság – függetlenül annak a kényszerű vagy célszerűségi voltától – a felperesnek vagy felpereseknek valamennyi alperessel szemben valamely anyagi jogi jogszabályon alapuló igényérvényesítését feltételezi (Pécsi Ítélőtábla Pf. 20.060/2021/4.).

40. § [A keresethez csatlakozás]

(1) A 36. § szerinti alperesi pertársaság esetén a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig a keresethez bármelyik alperes csatlakozhat, aki a kereset teljesítését nem ellenzi. Ha a bíróság a keresethez csatlakozást engedélyezi, a keresethez csatlakozó nyilatkozat a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően nem vonható vissza.

(2) A keresethez csatlakozó alperes – a költségekre és a bizonyításra vonatkozó rendelkezések alkalmazása során – a felperessel azonos érdekű félnek, a keresethez nem csatlakozó alperessel szemben ellenérdekű félnek minősül.

(3) Ha a keresethez csatlakozó nyilatkozat megtétele a jóhiszemű joggyakorlás követelményével ellentétes, a bíróság a keresethez csatlakozás iránti kérelmet elutasítja. Ha az alperes a keresethez csatlakozás engedélyezését követően a keresethez csatlakozásra vonatkozó jogát rosszhiszeműen gyakorolja, a bíróság az alperes érintett perbeli cselekményeit mellőzi, illetve a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el. Az e bekezdésen alapuló döntéseit a bíróság legkésőbb az ítéletében köteles megindokolni.

(4) A keresethez csatlakozó alperes perbeli cselekményei a határidőt, határnapot vagy perbeli cselekményt elmulasztó pertársra nem hatnak ki.

(5) A keresethez csatlakozó alperes pervesztesség esetén a perköltségnek kizárólag azt a részét téríti meg, amely a saját perbeli cselekményei folytán merült fel.

Áttekintés

a) A Pp. 40. §-a új perjogi intézményként vezette be a keresethez csatlakozást. A Pp. 40. § (1) bekezdése határozza meg a keresethez csatlakozás feltételeit: a Pp. 36. §-a szerinti alperesi pertársaság esetén a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig a keresethez bármelyik alperes csatlakozhat, aki a kereset teljesítését nem ellenzi.

Ha a bíróság a keresethez csatlakozást engedélyezi, a keresethez csatlakozó nyilatkozat a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően nem vonható vissza. Pp. 40. § (2) bekezdése a keresethez csatlakozó alperes megváltozott perbeli érdekeltségéről rendelkezik, miszerint a keresethez csatlakozó alperes – a költségekre és a bizonyításra vonatkozó rendelkezések alkalmazása során – a felperessel azonos érdekű félnek, a keresethez nem csatlakozó alperessel szemben ellenérdekű félnek minősül. A rosszhiszemű joggyakorlást megakadályozandó, a Pp. 40. § (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha a keresethez csatlakozó nyilatkozat megtétele a jóhiszemű joggyakorlás követelményével ellentétes, a bíróság a keresethez csatlakozás iránti kérelmet elutasítja.

b) Ha az alperes a keresethez csatlakozás engedélyezését követően a keresethez csatlakozásra vonatkozó jogát rosszhiszeműen gyakorolja, a bíróság az alperes érintett perbeli cselekményeit mellőzi, illetve a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el. Az e bekezdésen alapuló döntéseit a bíróság legkésőbb az ítéletében köteles megindokolni.

A Pp. 40. § (4) bekezdésében írt szabály eltér a pertársak perbeli cselekményeinek függőségi elvétől: a keresethez csatlakozó alperes perbeli cselekményei a határidőt, határnapot vagy perbeli cselekményt elmulasztó pertársra nem hatnak ki.

c) Végül a Pp. 40. § (5) bekezdése a perköltségviselés speciális szabályát rögzíti: a keresethez csatlakozó alperes pervesztesség esetén a perköltségnek kizárólag azt a részét téríti meg, amely a saját perbeli cselekményei folytán merült fel.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Kötelező perben állás esetén olyan személy kerülhet alperesi pozícióba, aki egyébként maga is egyetért a keresettel, illetve maga is jogosult lenne a keresetben megfogalmazott igényt a saját jogán érvényesíteni. A gyakorlatban például szerződés érvénytelensége iránti perekben a több alanyú szerződés azonos oldalon álló (eladók, vevők, bérlők, kölcsönbe vevők stb.) szerződő felei, vagy közös tulajdonnal kapcsolatos perben a tulajdonostársak, de egyéb több alanyú jogviszony azonos oldalon álló szereplői a perekben úgy kerülhetnek ellenérdekű pozícióba, hogy a keresetet egyébként elismerik, azzal egyetértenek. A keresetet nem ellenző alperesek ezért a perben kinyilváníthatják szándékukat a keresethez való csatlakozásra, ehhez kérelmet kell előterjeszteniük a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig. Ekkor a perben már meghatározottak a jogvita keretei, a bizonyítás iránya, tartalma. Az alperesek ekkor kerülhetnek olyan helyzetbe, amelyben ismerve a jogvita kereteit megalapozottan dönthetnek a keresethez csatlakozásról.

Ha az alperes kérelmére a bíróság – egyébként nem fellebbezhető végzéssel – engedélyezi a keresethez csatlakozást, a csatlakozó alperes a felperessel azonos érdekű félnek, a keresethez nem csatlakozó alperessel szemben pedig ellenérdekű félnek minősül, de csak költségekre és a bizonyításra vonatkozó rendelkezések alkalmazása során. Mindez nem jelenti azt, hogy az ilyen alperes perbeli állása megváltozik, továbbra is alperesi pozícióban marad, csupán a bizonyítás és a költségviselés területén minősül a felperessel azonos érdekű, azonos jogállású félnek. A keresethez csatlakozó alperes nem válik felperessé, nem minősül a felperes pertársának, ezért nem lehet a felperes(ek) meghatalmazottja. Mivel a többi alperessel érdekellentétbe kerül, őket sem képviselheti pertársként. Mivel a keresethez csatlakozó alperes perbeli pozíciója nem változik, a keresethez csatlakozó alperes nem érvényesíthet igényt – sem kereset, sem viszontkereset, sem beszámítás útján – a keresethez nem csatlakozott alperessel szemben.

b) A törvény kimondja, hogy a keresethez csatlakozás engedélyezése esetén a csatlakozó nyilatkozat a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően már nem vonható vissza, hiszen fontos, hogy a jogvita keretei a felek perbeli szerepei tekintetében is rögzüljenek. A törvény ugyanakkor csak a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően tiltja a csatlakozó nyilatkozat visszavonását, így amennyiben a keresethez csatlakozás engedélyezését követően olyan körülmény merül fel, amely miatt az alperes már nem kíván a bizonyítás során a felperessel azonos érdeket képviselni (például a felperes költséges bizonyítást indítványoz, vagy az alperes nem ért egyet a felajánlott bizonyítással), úgy a csatlakozó nyilatkozatát visszavonhatja. Felmerül ugyanakkor a kérdés, hogy a bíróság a csatlakozást engedélyező végzését megváltoztathatja-e. A bíróság pervezető végzéséhez nincs kötve [Pp. 357. § (2) bekezdés], így a végzését megváltoztathatja.

c) Ha a bíróság az összes körülményt figyelembe véve úgy ítéli meg, hogy a keresethez csatlakozó nyilatkozat megtétele a jóhiszemű joggyakorlás követelményével ellentétes, a keresethez csatlakozás iránti kérelmet elutasítja. Ha pedig az alperes a keresethez csatlakozás engedélyezését követően a keresethez csatlakozásra vonatkozó jogát rosszhiszeműen gyakorolja, a bíróság az alperes rosszhiszeműen gyakorolt perbeli cselekményeit (az ügyre vonatkozó nyilatkozatait, indítványait) mellőzi, illetve a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el. Mivel e tekintetben a bíróságnak alakszerű végzést nem kell hoznia, köteles az ezzel kapcsolatos döntéseinek indokát adni legkésőbb az ítéletében.

d) A keresethez csatlakozás csakis a kényszerű pertársaság (Pp. 36. §) esetén engedélyezhető, amelyben bármelyik pertárs perbeli cselekményei – az egyezségkötést, az elismerést és a jogról való lemondást kivéve – a pertársára is kihatnak. A keresethez csatlakozó alperes perbeli cselekményei e szabálytól eltérően azonban a határidőt, határnapot vagy perbeli cselekményt elmulasztó pertársra, vagyis a keresethez nem csatlakozó alperesekre nem hatnak ki.

e) Fontos, hogy a személyi állapotot érintő perekben és a munkaügyi perekben a keresethez való csatlakozásnak nincs helye [Pp. 432. § (1) bekezdés b) pont, Pp. 509. § (2) bekezdés].

f) A törvény a keresethez csatlakozó alperes perköltségviselését az általános rendelkezésektől eltérően, számára kedvezőbben szabályozza, így a keresethez csatlakozó alperes a pervesztesség esetén a perköltségnek kizárólag azt a részét téríti meg, amely a saját perbeli cselekményei folytán merült fel. Mivel a keresethez csatlakozó alperes a felperes pervesztessége esetén minősülhet maga is pervesztesnek, így a csatlakozó alperes a felperesi pervesztesség esetén kötelezhető a saját perbeli cselekményei folytán felmerült perköltség megfizetésére.

Joggyakorlat

a) A gyakorlatban még nem elterjedt a keresetet nem ellenző alperes keresethez csatlakozása. A bíróságnak mindenekelőtt a pertársaság típusát szükséges vizsgálnia annak eldöntésénél, hogy a keresethez való csatlakozás engedélyezhető-e. A Fővárosi Törvényszék a P.22.083/2020/36. számú döntésében a szerződés felbontása iránti perben, ahol a tartási szerződésnek két kötelezettje volt, a keresetet elismerő II. r. alperes keresethez csatlakozását engedélyezte, azonban a Fővárosi Ítélőtábla megállapította, hogy az alperesek nem alkottak a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársaságot, ezért a keresethez csatlakozásnak a Pp. 40. § (1) bekezdésében meghatározott törvényes feltétele sem állt fenn, azt tehát nem lehetett volna engedélyezni (Fővárosi Ítélőtábla Pf. 20.550/2022/5.).

b) A II. r. alperes kérte a kereseti kérelem teljesítését, az abban előadottakat nem vitatta, a Pp. 40. § (1) bekezdésében foglalt jogosultsággal élve a keresethez csatlakozott, a bíróság a keresethez csatlakozást végzésével engedélyezte. A II. r. alperes vonatkozásában a bíróság a szerződést a felek egyező nyilatkozata alapján megszüntette, az I. r. alperes vonatkozásában pervesztesnek minősülő felperest a Pp. 83. § (1) bekezdése alapján a perrel felmerült költségek megtérítésére kötelezte, és mivel a Pp. 40. § (5) bekezdése értelmében a keresethez csatlakozó alperes pervesztesség esetén a perköltségnek kizárólag azt a részét téríti meg, amely a saját perbeli cselekményei folytán merült fel, az ő vonatkozásában a bíróság perköltséget nem állapított meg (Fővárosi Törvényszék P.22.083/2020/36.).

c) Ha alperesek valamelyike a kereseti kérelmet elismeri, azonban nem csatlakozik a keresethez, a felperes pernyertessége esetén sem tarthat igényt a másik – pervesztes – alperestől perköltség megfizetésére. A Kecskeméti Törvényszék a G.21.440/2019/65. számú ítéletében megállapította, hogy az I–II. r. alperesek között nem jött létre kölcsönszerződés, az I–II. r. alpereseket perköltség megfizetésére kötelezte. Az I. r. alperes fellebbezése folytán a Szegedi Ítélőtábla Gf.30.006/2021/8. számú ítéletében az elsőfokú bíróság ítéletének megfellebbezett rendelkezését helybenhagyta, és mivel az I. r. alperes fellebbezése nem vezetett eredményre, kötelezte a felperes felé perköltség megfizetésére. A perköltségviselésre kötelezés körében kimondta, hogy a II. r. alperes a keresethez a Pp. 40. § (1) bekezdése szerint nem csatlakozott, ezért nem tekinthető a fellebbező I. r. alperessel szemben ellenérdekű félnek a kereset elismerése ellenére és saját fellebbezése hiányában sem, így másodfokú perköltsége megtérítésére az I. r. alperestől nem tarthat igényt.

d) A keresethez csatlakozó alperes a felperesi pervesztesség esetén a saját perbeli cselekményei folytán felmerült perköltség megfizetésére kötelezhető a pernyertes, de a keresethez nem csatlakozó alperes felé. A Veszprémi Törvényszék szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti P. 20.385/2020/107. számú döntésében a keresetet elutasította, a felperest a II. r. alperes perköltségének megfizetésére kötelezte, míg a keresethez csatlakozott I. r. alperest a Pp. 40. § (2) és (5) bekezdései alapján kötelezte a saját perbeli cselekményei folytán felmerült perköltség megfizetésére a II. r. alperes részére.

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2019. április 15-i Országos Tanácskozásának 24. állásfoglalása

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2018. június 20–21-ei Országos Tanácskozásának 1. állásfoglalása

14. Beavatkozás a perbe

41. § [Önkéntes beavatkozás]

(1) Akinek jogi érdeke fűződik ahhoz, hogy a más személyek között folyamatban lévő per miként dőljön el, a perbe az azonos érdekű fél pernyertességének előmozdítása érdekében beavatkozhat.

(2) A beavatkozás bíróság részére történő bejelentésének – a (3) bekezdésben foglalt kivétellel – a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye. Az e határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan.

(3) Ha a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása jogszabály alapján a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára is kiterjed és a beavatkozó a fél pernyertességéhez fűződő jogi érdekéről önhibáján kívül a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően szerez tudomást – a tudomásszerzés időpontjának valószínűsítése mellett –, a tudomásszerzést követő harminc napon belül a perbe beavatkozhat. Az e bekezdésben meghatározott esetben beavatkozásnak legfeljebb az elsőfokú ítélet meghozatalát megelőző tárgyalás berekesztéséig van helye.

Áttekintés

a) A beavatkozó rendszertanilag a félhez képest más perbeli személynek minősül, hiszen a beavatkozó, bár rendkívül széles jogosultsággal rendelkezik, nem minősül félnek. A beavatkozás mint jogintézmény lényege, hogy egy, a feleken kívül álló harmadik személy részt vesz a perben, mert valamilyen jogi érdeke fűződik az egyik fél pernyertességéhez. A beavatkozó tehát a perbe – az adott fél pernyertességét előmozdítandó – avatkozik be.

b) A Pp. 41–46. §-ai a vagyonjogi perekben történő beavatkozás szabályrendszerét tartalmazzák, annak feltételeit rögzítik. Nem szabad figyelmen kívül hagyni azonban, hogy a különleges perek során is számtalan esetben lehetséges a beavatkozás, amelyekre vonatkozó eltérő szabályokat az adott különleges pernél kodifikálta a jogalkotó. Jelentőségénél fogva a különleges perek közül kiemelendők a személyi állapotot érintő perek [vö. Pp. 466. § (2)–(3) bekezdésekkel; Pp. 484. §-ával]. A beavatkozás személyi állapotot érintő perekben érvényesülő szabályozásának bemutatását lásd az adott §-oknál.

c) Rendszertanilag a beavatkozás az ún. mellékbeavatkozás jogintézményéhez kötődik, azaz amikor egy harmadik személy akként vesz részt a perben, hogy nem válik féllé. Ettől el kell különíteni az ún. főbeavatkozást és a főbeavatkozási pert, amely az illetékesség körében, kizárólagos illetékességként került szabályozásra a Pp. 29. § (2) bekezdésében.

Így ha valaki a más személyek között folyamatban lévő per tárgyát egészen vagy részben a maga részére követeli, ennek a folyamatban lévő pernek a bírósága arra a további perre is illetékes, amelyet e követelés érvényesítése végett az említett személyek ellen ő indít.

Ezen törvényi szabály során az „is” szócska nem vagylagos illetékességet, hanem a már folyamatban lévő per bíróságnak a „valaki”, azaz a főbeavatkozó által indítandó perre is illetékességet alapít, függetlenül az egyéb illetékességi okoktól.

d) A beavatkozás létrejöttének módja szerint kétféle lehet: önkéntes beavatkozás, valamint perbehívásos beavatkozás. A Pp. 41. §-a alapvetően az önkéntes beavatkozást szabályozza, míg a perbehívásos beavatkozást a Pp. 45–46. §-ai rendezik.

A beavatkozás ezen két módja között az alapvető különbség a kezdeményezésben jelentkezik: míg az önkéntes beavatkozásnál a feleken kívül álló harmadik személy jelentkezik, hogy a peren részt kíván venni, addig a perbehívásos beavatkozás esetén az a fél, aki pervesztessége esetére harmadik személy ellen kíván követelést érvényesíteni vagy harmadik személy követelésétől tart, ezt a harmadik személyt perbe hívhatja [Pp. 45. § (1) bekezdés].

e) A perbe hívóhoz történő csatlakozás engedélyezésére és a perbe hívott jogállására az (önkéntes) beavatkozás szabályait kell alkalmazni [Pp. 46. § (1) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Az önkéntes beavatkozás klasszikus definícióját tartalmazza a Pp. 41. § (1) bekezdése, amely szerint akinek jogi érdeke fűződik ahhoz, hogy a más személyek között folyamatban lévő per miként dőljön el, a perbe az azonos érdekű fél pernyertességének előmozdítása érdekében beavatkozhat.

Vizsgálandó e körben a jogi érdek fogalma. A beavatkozás engedélyezéséhez szükséges a közvetlen és kellően konkrét jogi érdekeltség fennállta.

Rögzítendő, hogy a jogi érdekeltség akkor közvetlen és konkrét, ha a mások közötti per kimenetele a beavatkozni kívánó személy jogszabály vagy jogügylet folytán fennálló anyagi jogi jogosultságát vagy kötelezettségét befolyásolja. Nem elegendő e feltételhez az ügy érdemében hozandó döntés általi közvetett személyes érintettség (BDT2012. 2672. II.).

A bírói gyakorlat részletesebb bemutatására lásd a joggyakorlat címet.

b) A Pp. 41. § (1) bekezdése csak a perbe történő beavatkozást teszi lehetővé, azaz kizárólag a perindítás hatályainak beálltát [Pp. 180. § (1) bekezdés], azaz a kereset alperessel történő közlésétől [Pp. 179. § (1) bekezdés] lehetséges a beavatkozás. Az ezt megelőzően előterjesztett beavatkozás iránti kérelmet a bíróságnak el kell utasítania.

c) A gyakorlatban a beavatkozói szándék késedelmes bejelentése, a beavatkozó rosszhiszemű eljárása, avagy a kifejezetten iratbetekintési vagy perelhúzási céllal történő beavatkozások olyan, a peres eljárás gyorsítása, hatékonysága ellen ható jelenségek, amelyek meggátolása indokolt. A beavatkozóként a perben részt venni kívánó harmadik személynek, a bíróságnak és a feleknek is érdeke, hogy a beavatkozó mielőbb bekapcsolódhasson az eljárásba.

Jogpolitikai cél ugyanis, hogy a perek alanyi köre minél előbb tisztázott legyen. Perhatékonysági és pertaktikai szempontból sem támogatható a beavatkozó indokolatlanul késedelmes nyilatkozattétele, mivel ez perelhúzást eredményezhet, tekintettel arra, hogy a bíróságnak döntenie kell a kérelemről, előtte pedig a feleket – a gyakorlatban szinte kivétel nélkül – meghallgatja. Mindezekre tekintettel főszabály szerint – igazodva az osztott perszerkezet eljárási sajátosságaihoz is – beavatkozásnak a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye. E határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan (vö. Pp. 149. §-ával), azt a bíróság figyelmen kívül hagyja, a bíróság a hatálytalanság tényéről értesíti a beavatkozni szándékozót [Pp. 149. § (1) bekezdés].

Így a határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalanságnak jogkövetkezménye a per elhúzódásának megakadályozását szolgálja. A bíróságnak nem kell az ilyen nyilatkozatot tartalmazó beadványt formális végzésben elutasítania, nincs helye jogorvoslatnak sem, a nyilatkozatra úgy kell tekinteni, mintha elő sem terjesztették volna. A felek és a beavatkozni szándékozó érdekkörébe tartozik, hogy amennyiben bármelyikük szükségesnek látja a beavatkozás megtörténtét, ennek megvalósulását még a perfelvételi szakban előmozdítsa, ennek elmaradása esetén az érdemi tárgyalási szakban beavatkozásnak – a jogszabályban meghatározott kivételtől eltekintve – helye nincs.

A perfelvételi szakban ugyanis rögzülnek a per kereteit meghatározó kérelmek, nyilatkozatok, a beavatkozásnak a per későbbi szakaszában történő engedélyezése rontaná a percezúra eljárás gyorsítását célzó hatását, vagyis azt, hogy a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően – a szükséges bizonyítás hatékony lefolytatása érdekében – főszabály szerint a kérelmek nem változtathatóak meg (A Pp. 41-44. §-ához fűzött részletes indokolás).

Mindezekre figyelemmel egyértelműen kimondja a Pp. 41. § (2) bekezdése, hogy a beavatkozás bíróság részére történő bejelentésének – a Pp. 41. § (3) bekezdésben foglalt kivétellel – a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye. Az e határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan.

d) A beavatkozó jogállása szempontjából függő jogállású vagy önálló beavatkozó lehet. A jogállás alapján a legfőbb különbség a beavatkozó által gyakorolható jogosultságok, illetve a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatásának személyi terjedelme. Önálló beavatkozó esetén ugyanis a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára is kiterjed [Pp. 41. § (3) bekezdés]. Az önálló beavatkozó esetében tehát a beavatkozás egy olyan jogvédelmi eszköz, amellyel a beavatkozó a saját jogát, jogos érdekét védi, és még ha a perbeli jogállása járulékos is, az érdeke önálló, és eltérhet a felek érdekeitől {BDT2023. 4668. Indokolás [11] pont}.

Azt, hogy egy beavatkozó önálló vagy függő jogállású-e, azt mindig jogszabály határozza meg. Az önálló beavatkozó jogállására részletesen lásd a Pp. 44. §-ához kapcsolódó magyarázatot.

Ugyanakkor éppen az anyagi jogerőhatás személyi terjedelme miatt önálló beavatkozó esetén azon jogpolitikai célok, amelyek korábban a függő jogállású beavatkozó kapcsán kifejtésre kerültek, nem teljesen érvényesülnek. Indokolt ugyanis lehetővé tenni, hogy az önálló beavatkozásra – meghatározott, szigorú feltételek fennállása esetén – az elsőfokú ítélet meghozataláig sor kerülhessen. Ennek érdekében rögzíti a Pp. 41. § (3) bekezdése: ha a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása jogszabály alapján a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára is kiterjed, és a beavatkozó a fél pernyertességéhez fűződő jogi érdekéről önhibáján kívül a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően szerez tudomást – a tudomásszerzés időpontjának valószínűsítése mellett –, a tudomásszerzést követő 30 napon belül a perbe beavatkozhat. Az e bekezdésben meghatározott esetben beavatkozásnak legfeljebb az elsőfokú ítélet meghozatalát megelőző tárgyalás berekesztéséig van helye.

Joggyakorlat

a) A közvetett jogi érdek a beavatkozás megengedéséhez nem elégséges, ha a beavatkozni kívánó saját személyes, vagyoni, jogi érdekeltsége hiányzik (BH2004. 444.).

b) Azaz a jogi érdek közvetlen személyes vagy vagyoni, de jogilag releváns érdeket jelent. A vagyoni érdekeltséget fennállónak találta a bíróság, amikor rögzítette, hogy nem utasítható el a fél megbízottjának a beavatkozási kérelme, ha annak megbízói díját érinti a perbeli számlavita (BH1988. 322.).

c) Ugyanakkor nem találta fennállónak a jogi érdeket a bíróság a törvényességi ellenőrzés körében, így az egyesület tagjának nincs olyan jogi érdeke, amely lehetővé tenné számára az ügyész által törvényességi ellenőrzési joga gyakorlása körében az egyesület ellen indított perben a beavatkozást. Az ilyen perben hozott ítélet jogereje nem hat ki közvetlenül az egyesület tagjának az egyesülettel fennálló jogviszonyára (BDT2016. 3754.).

d) Bár a beavatkozást személyes érdek is megalapozhatja mint jogi érdek, ez azonban nem értelmezhető indokolatlanul tágan, ugyanis a beavatkozás törvényi feltételeként meghatározott jogi érdekkel nem azonosítható a szoros családi kapcsolat, továbbá az sem, hogy valaki – az őt ért hasonló sérelem miatt – azonosul a támogatni kívánt fél sorsával. Ha a bíróság észleli, hogy a beavatkozást jogi érdek hiányában, kizárólag az utóbbi indokokat méltányolva engedték meg, a beavatkozót erre irányuló kérelem nélkül is kizárja a perből (BDT2006. 1316.).

42. § [A beavatkozás bejelentése]

A beavatkozást írásban vagy a tárgyaláson szóban kell bejelenteni. A beavatkozónak meg kell jelölnie, hogy melyik fél pernyertességét kívánja előmozdítani, továbbá, hogy a fél pernyertességéhez milyen jogi érdeke fűződik.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 42. §-a kimondja, hogy a beavatkozási szándékot a tárgyaláson szóban vagy írásban kell bejelenteni. Ezen nyilatkozat nem minősül perfelvételi nyilatkozatnak, így a perfelvételi szakban bármilyen formában akár írásban, akár szóban megtehető. A beavatkozni szándékozónak egyértelműen meg kell jelölnie, hogy melyik fél pernyertességét kívánja előmozdítani, továbbá, hogy a fél pernyertességéhez milyen jogi érdeke fűződik.

b) Ha a beavatkozás iránti kérelem hiányos, úgy rövid határidővel a hiányok pótlására kell felhívni a beavatkozni szándékozót, ennek esetleges eredménytelensége esetén pedig a kérelmet vissza kell utasítani, amely végzés ellen – tekintettel a Pp. 365. § (2) bekezdés b) pontjára – fellebbezésnek nincs helye.

Ezzel szemben a beavatkozás elutasítására csak abban az esetben van lehetőség, ha a beavatkozni szándékozó nem jogi érdeket jelölt meg, vagy a megjelölt jogi érdek alapján az általa azonos érdekű félnek megjelölt fél pernyertességének előmozdítása nem állapítható meg. Az elutasító végzés ellen csak önálló beavatkozó esetén biztosított a fellebbezési jog [Pp. 43. § (3) bekezdés].

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

43. § [Határozathozatal a beavatkozás tárgyában, a beavatkozó kizárása]

(1) A beavatkozás bejelentését a felekkel közölni kell. A bíróság a beavatkozás engedélyezése tárgyában a határozathozatal előtt a feleket és a beavatkozót szükség esetén meghallgatja.

(2) Ha a per folyamán derül ki, hogy beavatkozásnak nem lett volna helye, vagy a beavatkozást megalapozó jogi érdek bármely okból megszűnt, a bíróság a beavatkozót – a felek és a beavatkozó meghallgatása után – a perből kizárja.

(3) Ha a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása jogszabály alapján a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára is kiterjed, a beavatkozó a beavatkozás iránti kérelmet elutasító, valamint a beavatkozót a perből kizáró határozat ellen külön fellebbezéssel élhet; a perből kizáró határozat jogerős elintézéséig a beavatkozó a perbeli jogosultságait gyakorolhatja.

(4) A (3) bekezdés szerinti beavatkozás iránti kérelmet elutasító vagy a beavatkozót a perből kizáró határozat ellen előterjesztett fellebbezést – ha a fellebbezési, illetve észrevételezési határidő valamennyi féllel szemben lejárt, illetve ha a fellebbezést, észrevételt valamennyi fél hiánytalanul benyújtotta – az elsőfokú bíróság a szükséges periratokkal együtt legkésőbb nyolc napon belül felterjeszti a másodfokú bírósághoz, amely annak érkezésétől számított tizenöt napon belül határoz.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 43. § (1) bekezdése előírja, hogy a beavatkozás bejelentését a felekkel közölni kell. A bíróság a beavatkozás engedélyezése tárgyában a határozathozatal előtt a feleket és a beavatkozót szükség esetén meghallgatja. A meghallgatás különösen abban az esetben lehet indokolt és célszerű, ha a beavatkozó által előadott jogi érdek körében a bíróságban kételyek merülnek fel. A felek meghallgatásuk nélkül is szabadon kifejthetik akár írásban, akár szóban, ha a beavatkozással nem értenek egyet.

A Pp. 43. § (1) bekezdése alapján egyértelmű, hogy a beavatkozás engedélyezése tárgyában a bíróságnak alakszerű, de nem fellebbezhető határozatot kell hoznia. Lényeges eljárási szabályt sért a bíróság, ha a beavatkozás tárgyában nem hoz határozatot (BH1995. 36.; BH1986. 202.).

b) A Pp. 43. § (2) bekezdése a korábbi joggyakorlat egyértelműsítése érdekében rögzíti: ha a per folyamán derül ki, hogy beavatkozásnak nem lett volna helye, vagy a beavatkozást megalapozó jogi érdek bármely okból megszűnt, a bíróság a beavatkozót – a felek és a beavatkozó meghallgatása után – a perből kizárja.

Lényeges, hogy míg a beavatkozás engedélyezése tárgyában csak szükség esetén kell a feleket és a beavatkozót meghallgatni, addig a beavatkozó perből történő kizárása esetén feltétlenül biztosítani kell a nyilatkozattétel lehetőségét a felek és a beavatkozó számára. A korábbi bírói gyakorlat is követte ezt az elvet, kifejezett törvényi rendelkezés hiányában is, azaz: a bíróság erre irányuló kérelem nélkül is kizárja a perből a beavatkozót, ha megállapítja, hogy annak nem fűződik jogi érdeke a per kimeneteléhez (BH1983. 89.).

c) A Pp. 43. § (1) bekezdése alapján egyértelmű, hogy a beavatkozás engedélyezése tárgyában, míg a Pp. 43. § (2) bekezdése alapján az is kétséget kizáróan megállapítható, hogy a beavatkozó kizárása tárgyában is kell határozatot hozni. Ezen határozatok elleni fellebbezési jogot azonban a Pp. 43. § (3) bekezdése rögzíti. Azáltal, hogy a Pp. 43. § (3) bekezdése kizárólag az önálló beavatkozó esetén biztosítja a fellebbezési jogot a beavatkozás iránti kérelmet elutasító, valamint a beavatkozót a perből kizáró határozat ellen, a contrario értelmezéssel levonható az a következtetés, hogy függő jogállású beavatkozó esetén fellebbezési jog sem a beavatkozást engedélyező, sem azt elutasító, sem a beavatkozót a perből kizáró határozat ellen – utalva a Pp. 365. § (2) bekezdés b) pontjára – nem biztosított.

E helyütt is kiemeljük, hogy a beavatkozás elutasítására csak abban az esetben van lehetőség, ha a beavatkozni szándékozó nem jogi érdeket jelölt meg, vagy a megjelölt jogi érdek alapján az általa azonos érdekű félnek megjelölt fél pernyertességének előmozdítása nem állapítható meg.

Megjegyezzük, hogy a beavatkozás kapcsán ezen perorvoslati rendszert a 2013. évi LXIX. törvény vezette be 2013. július 1. napjával még az 1952-es Pp. szabályai közé. Az ezt megelőző perjogi környezetben a beavatkozás tárgyában hozott határozatok ellen biztosított volt a fellebbezési jog.

A módosítás körében azonban kiemelte a jogalkotó, hogy a beavatkozás elutasítása tekintetében fennálló jogorvoslat hiánya miatt a beavatkozó érdekei nem sérülnek, hiszen – az önálló beavatkozó kivételével – az ítélet jogereje a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára nem terjedne ki. A beavatkozó az ügy vonatkozásában fennálló jogi érdekét – a beavatkozásnak való helyt adástól függetlenül – saját jogán (önálló perben) érvényesíteni tudja, illetve a vele szemben külön perben érvényesíteni kívánt igénnyel szemben – saját jogán – védekezési jog illeti meg, ezáltal jogai semmilyen tekintetben nem sérülnek (2013. évi LXIX. törvény 1., a 7. és a 10–11. §-hoz kapcsolódó indokolás).

Garanciális rendelkezésként rögzíti a Pp. 43. § (3) bekezdése – kifejezetten a perorvoslati jog miatt –, hogy a perből kizáró határozat jogerős elintézéséig a beavatkozó a perbeli jogosultságait gyakorolhatja. (A Pp. 44. §-a alapján pedig akár a függő jogállású, akár az önálló beavatkozó a perbeli jogosultságait a beavatkozást engedélyező határozat meghozatalát követően gyakorolhatja.)

d) Annak érdekében, hogy az önálló beavatkozás, illetve az azzal kapcsolatos fellebbezési jog gyakorlása ne akassza meg hosszú időre a peres eljárás folyamatát, a Pp. 43. § (4) bekezdése előírja, hogy a Pp. 43. § (3) bekezdése szerinti beavatkozás iránti kérelmet elutasító vagy a beavatkozót a perből kizáró határozat ellen előterjesztett fellebbezést – ha a fellebbezési, illetve észrevételezési határidő valamennyi féllel szemben lejárt, illetve ha a fellebbezést, észrevételt valamennyi fél hiánytalanul benyújtotta – az elsőfokú bíróság a szükséges periratokkal együtt legkésőbb 8 napon belül felterjeszti a másodfokú bírósághoz, amely annak érkezésétől számított 15 napon belül határoz.

Joggyakorlat

Az, hogy az ítélet jogerőhatása kiterjed a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára, kizárólag jogszabály rendelkezéséből következhet. Éppen ezért a korlátolt felelősségű társaság tagjának kizárása iránti perbe beavatkozni kívánó másik tag önálló beavatkozói jogosultságát nem alapozza meg az a hivatkozás, hogy kizárás esetén a volt tag üzletrészének értékesítésére kerülhet sor (BDT2022. 4586.).

44. § [A beavatkozás egyes eljárási szabályai, a beavatkozó jogállása]

(1) A beavatkozó a perbeli jogosultságait a beavatkozást engedélyező határozat meghozatalát követően gyakorolhatja.

(2) A féllel közlendő határozatokat és iratokat, valamint a tárgyalásra szóló idézést a beavatkozóval is közölni kell. Ha a beavatkozó meghallgatása szükséges, a bíróság a beavatkozót a fél személyes meghallgatására vonatkozó szabályok szerint hallgatja meg.

(3) Ha a beavatkozás bejelentésére a perfelvételt lezáró végzés meghozatala előtt kerül sor, a bíróság a perfelvételt mindaddig nem zárhatja le, amíg

a) a beavatkozás tárgyában jogerős határozatot nem hoz, és

b) lehetőséget nem biztosít arra, hogy a beavatkozó a perfelvételi szakban közölhető nyilatkozatait előadhassa, valamint arra a felek is nyilatkozhassanak.

(4) Ha a beavatkozásra a 41. § (3) bekezdése szerint a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően kerül sor, a perfelvétel kiegészítése elrendelésének nincs helye, de a beavatkozó a beavatkozást engedélyező határozat közlésétől számított tizenöt napon belül bizonyítási indítványt terjeszthet elő, illetve bizonyítékot bocsáthat rendelkezésre. E határidőt követően előterjesztett bizonyítási indítványt, illetve bizonyítékot a bíróság figyelmen kívül hagyja.

(5) A beavatkozó – az egyezséget, az elismerést és a jogról való lemondást kivéve – minden cselekményre jogosult, amelyet az általa támogatott fél megtehet, cselekményeinek azonban csak annyiban van hatálya, amennyiben a fél a cselekményt elmulasztja, illetve amennyiben a beavatkozó cselekményei a fél cselekményeivel nem állnak ellentétben. Ha a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása jogszabály alapján a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára is kiterjed, a beavatkozó cselekményei akkor is hatályosak, ha azok az általa támogatott fél cselekményeivel ellentétben állnak; az ilyen ellentétes cselekmények befolyását az ügy eldöntésére a bíróság a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el.

(6) Ha a peres eljárás során a jogi képviselet kötelező, e törvény kötelező jogi képviselet esetén alkalmazandó rendelkezéseit a beavatkozó vonatkozásában is alkalmazni kell.

Áttekintés

A Pp. 44. §-a mind az önálló, mind a függő jogállású beavatkozó által gyakorolható jogokat határozza meg, szabályozza továbbá, hogy a beavatkozás engedélyezése miként illeszkedik a peres eljárás dinamikájába.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A joggyakorlatban mutatkozó bizonytalanságot egyértelműsíti a törvény, amikor is rögzíti, hogy a beavatkozó a perbeli jogosultságait a beavatkozást engedélyező határozat meghozatalát követően gyakorolhatja [Pp. 44. § (1) bekezdés]. Figyelemmel arra, hogy fellebbezési jog az engedélyező határozat vonatkozásában nem biztosított, így amint a bíróság a határozatát közölte, a beavatkozó gyakorolhatja perbeli jogait.

b) A beavatkozó perbeli joggyakorlásához elengedhetetlen az ügyiratok megismerése, így a Pp. 44. § (2) bekezdése alapján a féllel közlendő határozatokat és iratokat, valamint a tárgyalásra szóló idézést a beavatkozóval is közölni kell, azzal, hogy ezen rendelkezés is együttesen érvényesül a Pp. 44. § (1) bekezdésével, azaz csak a beavatkozást engedélyező határozat meghozatalát követően kell az iratokat a beavatkozó részére kézbesíteni. Ezen szabályt egészíti ki a Pp. 162. § (2) bekezdése, amely alapján a beavatkozó és annak képviselője a per iratainak megtekintésére, valamint azokról másolat vagy kivonat készítésére a beavatkozást engedélyező határozat meghozatalát követően jogosult. Az iratok beavatkozóval történő közlése rendkívül lényeges, hiszen az eljárási szabályok megsértése miatt az ítéletet hatályon kívül kell helyezni, ha az elsőfokú bíróság a per iratait a beavatkozóval nem közli (BH1986. 291.).

c) Több esetben is szükséges lehet a beavatkozó meghallgatása, ekkor a bíróság a beavatkozót a fél személyes meghallgatására vonatkozó szabályok szerint hallgatja meg [Pp. 44. § (2) bekezdés]. Azaz a beavatkozó nem fél, de a Pp. 230. §-a alapján kell őt is meghallgatni. A korábbi perjogi kódex hatálya alatt a beavatkozót tanúként hallgatta ki a bíróság (BH 1989. 1142.), ugyanakkor a tanú

– a határozatokat, iratokat nem kaphatta meg,

– a kihallgatását megelőzően a tárgyaláson nem lehetett jelen,

– olyan széles jogkörrel, mint a beavatkozó, nem volt felruházva,

így indokoltnak tűnt a bírósági gyakorlat megváltoztatása. Erre figyelemmel a Pp. expressis verbis kimondja, hogy a beavatkozót a bíróság a fél személyes meghallgatására vonatkozó szabályok szerint hallgatja meg (A Pp. 41–44. §-ához fűzött részletes indokolás).

d) A Pp. 41. § (2) bekezdése alapján – főszabályként – beavatkozásnak a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye. Azaz rendezni kell azt az eljárásjogi helyzetet, ha a beavatkozásra akkor közvetlenül a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát megelőzően került sor. Ennek kapcsán rögzíti a Pp. 44. § (3) bekezdése: ha a beavatkozás bejelentésére a perfelvételt lezáró végzés meghozatala előtt kerül sor, a bíróság a perfelvételt mindaddig nem zárhatja le, amíg

– a beavatkozás tárgyában jogerős határozatot nem hoz, és

– lehetőséget nem biztosít arra, hogy a beavatkozó a perfelvételi szakban közölhető nyilatkozatait előadhassa, valamint arra a felek is nyilatkozhassanak.

Értelemszerűen a beavatkozás tárgyában történő jogerős határozathozatal csak az önálló beavatkozó esetén merülhet fel, hiszen ekkor lehetséges az, hogy az elsőfokú bíróság elutasítja a beavatkozás iránti kérelmet, de ezt a másodfokú bíróság megváltoztatja [Pp. 43. § (3)–(4) bekezdés].

A beavatkozó által a perfelvételi szakban közölhető nyilatkozatok mindazok a perfelvételi nyilatkozatok, amelyet a fél is megtehet, tekintettel a Pp. 44. § (5) bekezdésében írt korlátozásokra.

e) Önálló beavatkozásra a perfelvétel lezárását követően is sor kerülhet, így szabályozni kell, miként alakul az eljárás, ha az érdemi tárgyalási szakban kerül sor önálló beavatkozásra. A Pp. 44. § (4) bekezdése alapján ha a beavatkozásra a Pp. 41. § (3) bekezdése szerint a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően kerül sor, a perfelvétel kiegészítése elrendelésének nincs helye, de a beavatkozó a beavatkozást engedélyező határozat közlésétől számított 15 napon belül bizonyítási indítványt terjeszthet elő, illetve bizonyítékot bocsáthat rendelkezésre. E határidőt követően előterjesztett bizonyítási indítványt, illetve bizonyítékot a bíróság figyelmen kívül hagyja.

Az eljárás egyszerűsítését szolgálja, hogy a perfelvétel kiegészítésének nincs helye, a beavatkozó tény- és jogállításokat az üggyel kapcsolatban már joghatályosan nem tehet (A Pp. 41–44. §-ához fűzött részletes indokolás), azonban törvényi felhatalmazás alapján [Pp. 214. § (2) bekezdés] a beavatkozó – perfelvételi nyilatkozatként [Pp. 183. § (1) bekezdés] – bizonyítási indítványt terjeszthet elő, illetve bizonyítékot bocsáthat rendelkezésre.

A Pp. 44. § (4) bekezdése ugyanakkor nem zárja ki az igazolási kérelem előterjesztésének lehetőségét, így azzal a beavatkozó élhet.

f) A Pp. 44. § (5) bekezdése rögzíti a függőség és a függetlenség elvét.

A függőség elve a függő jogállású beavatkozó és az általa támogatott fél perbeli cselekményei közötti viszonyrendszert akként szabályozza, hogy a beavatkozó – az egyezséget, az elismerést és a jogról való lemondást kivéve – minden cselekményre jogosult, amelyet az általa támogatott fél megtehet, cselekményeinek azonban csak annyiban van hatálya, amennyiben a fél a cselekményt elmulasztja, illetve amennyiben a beavatkozó cselekményei a fél cselekményeivel nem állnak ellentétben.

Azaz a beavatkozó a három legfontosabb anyagi jogi rendelkező cselekmény kivételével jogosult perbeli cselekmények megtételére.

A Pp. 44. § (1) bekezdése alapján a beavatkozót rendkívül széles jogosítványok illeti meg, a per tárgyáról való rendelkezés joga azonban nem minősül a fentiek szerinti eljárási cselekménynek. A per tárgyáról joghatályosan csak a fél – a konkrét esetben a felperes – rendelkezhet: ő jogosult a keresettől való elállásra vagy annak módosítására. A beavatkozó perbeli cselekményei csak annyiban hatályosak, amennyiben azok a felperes pernyertességének az előmozdítását – a keresetnek való helyt adást – szolgálják, de csak a kereset által meghatározott terjedelemben (BH2013. 303.).

Vizsgálandó: miként ítélendő meg, ha a beavatkozó és az általa támogatott fél cselekményei ellentétben állnak egymással.

Ennek megfelelően annak a beavatkozónak az elsőfokú bíróság ítélete ellen benyújtott fellebbezését, akinek az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára az ítélet jogereje nem terjed ki, el kell utasítani (a hatályos terminológia szerint: vissza kell utasítani), ha a beavatkozó által támogatott fél az ítélet helybenhagyását kéri (BH1993. 251.).

Más közzétett eseti döntés a függőség elvének megsértésével előterjesztett beavatkozói nyilatkozat hatálytalanságát rögzíti, így: a beavatkozónak az általa támogatott fél cselekményeivel ellentétes perbeli cselekményei hatálytalanok (BDT2005. 1194.), illetve: hatálytalan a beavatkozó fellebbezése, ha azzal az általa támogatott fél nem ért egyet (BH1983. 508.).

Ehhez hasonló döntés szerint: ha a beavatkozás célja a felperes támogatása volt, és a felperes a beavatkozó fellebbezésével nem ért egyet, a perben hozott ítéletnek a jogereje pedig a beavatkozónak az alperessel fennálló jogviszonyára nem terjed ki, a beavatkozó fellebbezése nem joghatályos (BH1980. 442.).

Ismert olyan határozat is, amely vegyíti mindkét eljárásjogi megoldást: részközgyűlési határozatok felülvizsgálata iránti perben a határozatokat hatályon kívül helyező ítélet anyagi jogerőhatása – jogviszony hiányában – a lakásszövetkezet oldalán beavatkozó személy és az ellenérdekű félként perben álló lakásszövetkezeti tag jogviszonyára nem terjed ki, ezért a lakásszövetkezet fellebbezésének hiányában a függő helyzetű beavatkozó fellebbezése hatálytalan. Amennyiben a beavatkozónak a támogatott fél perbeli cselekményeivel ellentétes fellebbezése hatálytalan, a fellebbezés visszautasításának van helye (BDT2020. 4281.).

A Pp. 44. § (5) bekezdése alapján álláspontunk szerint a hatálytalanság a megfelelő jogkövetkezmény, hiszen a törvény a beavatkozó perbeli cselekményének a hatályát szabályozza. Egy hatálytalan beadványt visszautasítani pedig nem lehet. A Pp. 74. § (1) bekezdése értelmében a hatálytalan perbeli cselekményt úgy kell tekinteni, hogy a fél perbeli cselekményt, nyilatkozatot egyáltalán nem tett.

h) A függetlenség elve az önálló beavatkozó esetén kerül alkalmazásra, így a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása jogszabály alapján a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára is kiterjed, a beavatkozó cselekményei akkor is hatályosak, ha azok az általa támogatott fél cselekményeivel ellentétben állnak; az ilyen ellentétes cselekmények befolyását az ügy eldöntésére a bíróság a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el [Pp. 44. § (5) bekezdés második mondat].

Értelemszerűen a Pp. 44. § (5) bekezdés első mondatának azon fordulata – és az ahhoz kapcsolódó bírói gyakorlat (BH2013. 303.) –, miszerint a beavatkozó – az egyezséget, az elismerést és a jogról való lemondást kivéve – minden cselekményre jogosult, amelyet az általa támogatott fél megtehet, ez megfelelően irányadó, pusztán az ellentétes cselekmények hatályában ragadható meg a különbség a függetlenség elve és a függőség elve között.

Az önálló beavatkozó rendkívül erős jogosítványát jelenti, hogy az általa támogatott féllel ellentétes perbeli cselekményeket is tehet, a felperes azonban a beavatkozójától függetlenül, rá is kihatóan elállhat a teljes keresetétől, amely alapján az eljárás megszüntetésének van helye (BDT2021. 4377.).

Kiemelendő, hogy az önálló beavatkozói minőséget – éppen kivételes jellege miatt – a jogszabály, nem pedig a per tárgyát alkotó anyagi jogi jogviszony dönti el. A korábban hatályos törvényi rendelkezések hagytak teret e körben a széttartó joggyakorlatnak, azonban a 2013. évi LXIX. törvény 10. §-ával módosított 1952-es Pp. 57. §-a egyértelművé tette: az, hogy az ítélet jogereje mikor terjed ki a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára, nem bírói mérlegelésen alapulhat, hanem kizárólag jogszabály rendelkezéséből következhet (2013. évi LXIX. törvény 1., a 7. és a 10–11. §-hoz kapcsolódó indokolás).

Figyelemmel arra, hogy ezen szabályozási modellt a Pp. 44. § (5) bekezdése is követte, így ezen jogalkotói állásfoglalás a hatályos szabályozási környezetben is irányadó. Ilyen jogszabályi rendelkezés a Ptk. 6:474. § (3) bekezdése a felelősségbiztosítási szerződések kapcsán, így a biztosított bírósági marasztalása a biztosítóval szemben akkor hatályos, ha a biztosító a perben részt vett, a biztosított képviseletéről gondoskodott, vagy ezekről lemondott.

A Pécsi Ítélőtábla egy friss döntésében önálló beavatkozónak minősítette a közös tulajdonban álló tulajdonostársakat, ugyanis megállapította: ha keresettel támadott társasházi közgyűlési határozat a közös tulajdonában álló ingatlanrész használatáról, valamint a használattal kapcsolatos díjfizetésről rendelkezik, a határozat érvénytelenségének megállapítása iránti perben hozott ítélet anyagi jogereje minden tulajdonostársra kihat, ezért a tulajdonostárs beavatkozó önálló beavatkozónak minősül, és a beavatkozási kérelmet elutasító döntés ellen fellebbezési jog illeti meg (BDT2023. 4668.).

Az ítélőtábla érvelése szerint a keresettel érintett társasházi közgyűlési határozat a közös tulajdonban álló ingatlanrész kizárólagos használatáról, illetve a használattal kapcsolatos díjfizetésről rendelkezik. A Ptk. 5:85. § (5) bekezdése, valamint a Ptk. 5:74. §-a értelmében a közös tulajdon használatát érintő határozat érvénytelenségének megállapítása iránti perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása a beavatkozó mint tulajdonostárs felperesekkel mint tulajdonostársakkal szembeni, a Ptk. 5:74. §-ában szabályozott tulajdonosi jogaira is kiterjed {BDT2023. 4688. Indokolás [17] pont}.

A társasházban a tulajdonostársak a közös tulajdonból eredően jogviszonyban állnak egymással, így az ítélet jogereje a közös tulajdon használatára, a tulajdonostársak egymás közti jogviszonyára is kiterjed. Megjegyezte az ítélőtábla: a lakásszövetkezet egyik tagja, a beavatkozó nem áll jogviszonyban a felperesekkel, így kizárt, hogy az ítélet anyagi jogerőhatása a beavatkozónak a felperesekkel szembeni jogviszonyára kiterjedjen. Éppen ezért nem tartotta irányadónak a Fővárosi Ítélőtábla BDT2020. 4281. szám alatt közzétett eseti döntését {BDT2023. 4688. Indokolás [18] pont}.

Megjegyezzük ugyanakkor, hogy álláspontunk szerint az ítélőtábla ezen döntése adós maradt azzal, hogy pontosan mely jogszabályi rendelkezésből következik a beavatkozó önálló jogállása. Az ítélet által felhívott Ptk.-beli jogszabályhelyek ugyanis nem tartalmazzák az anyagi jogerőhatás kiterjesztését az önálló beavatkozóra.

i) Az 1/2017 Polgári Jogegységi Határozat alapján a PK 145. számú állásfoglalás a Pp. alkalmazása körében is megfelelően irányadó. Ezen állásfoglalás értelmében

– ha a perben hozott ítélet jogereje a beavatkozónak az ellenféllel szemben fennálló jogviszonyára is kiterjed, akkor a beavatkozó az általa támogatott fél tiltakozása ellenére is élhet perújítással; azonban

– egyéb esetekben sem lehet a beavatkozó által benyújtott perújítási kérelmet jogosultság hiánya okából visszautasítani, hanem tárgyalást kell kitűzni, azon a perújítás kérdésében a támogatott felet is meg kell hallgatni, s ha ő a perújítás ellen nem tiltakozik, akkor a beavatkozó perújítási kérelmét mint arra jogosult által előterjesztettet el kell bírálni. Ha pedig tiltakozik a perújítás ellen, akkor azt mint az arra nem jogosult által előterjesztett kérelmet el kell utasítani.

j) A beavatkozó nem fél, így a felet terhelő azon kötelezettség, miszerint főszabályként a peres eljárásban kötelező a jogi képviselet [Pp. 72. § (1) bekezdés], kifejezett törvényi rendelkezés hiányában nem vonatkozna a beavatkozó. Ennek megfelelően a Pp. 44. § (6) bekezdése rögzíti, ha a peres eljárás során a jogi képviselet kötelező, e törvény kötelező jogi képviselet esetén alkalmazandó rendelkezéseit a beavatkozó vonatkozásában is alkalmazni kell.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó joggyakorlat az „Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák” cím alatt került bemutatásra.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi LXIX. törvény a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény módosításáról 10. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 5:74. §, 5:85. §, 6:474. §

45. § [A perbehívás feltétele, bejelentése]

(1) Az a fél, aki pervesztessége esetére harmadik személy ellen kíván követelést érvényesíteni vagy harmadik személy követelésétől tart, ezt a harmadik személyt perbe hívhatja. Perbehívással a beavatkozó és a perbehívott is élhet.

(2) A perbehívás bíróság részére történő bejelentésének – a (3) bekezdésben foglalt kivétellel –,

a) az alperes részéről a kereset közlésétől számított negyvenöt napon belül vagy a bíróság által az ellenkérelem előterjesztésére meghosszabbított határidőn belül,

b) a felperes részéről a keresettel szembeni írásbeli ellenkérelem, illetve a viszontkereset-levél, keresettel szembeni beszámítás vele történő közlésétől számított harminc napon belül,

c) a perindítás joghatásainak beállását követően perbe belépett vagy perbe vont személy részéről a perbelépésétől számított harminc napon belül,

de legkésőbb a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye.

(3) A perfelvételi szakban utóbb előterjesztett keresetváltoztatás vagy ellenkérelem-változtatás esetén a perbehívás bejelentésének a kérelemváltoztatás közlésétől számított harminc napon belül, de legkésőbb a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye.

(4) A (2) vagy (3) bekezdésben meghatározott határidőt követően tett perbehívást bejelentő nyilatkozat hatálytalan.

(5) A perbehívást írásban vagy a tárgyaláson szóban kell bejelenteni, egyúttal meg kell jelölni a perbehívás okát. A perbehívást a perbehívónak a perbehívottal írásban közölnie kell, abban meg kell jelölnie a perbehívás okát, és röviden elő kell adnia a per állását. A közlés perbehívott általi átvételét és annak időpontját a perbehívónak a perbehívás bejelentésekor okirattal igazolnia kell. A perbehívást az ellenféllel is közölni kell.

(6) Ha a perbehívó által igazolt közlést követő harminc napon belül a perbehívott a bíróság felé a perbehívás elfogadásáról nem nyilatkozik, úgy kell tekinteni, hogy a perbehívott a perbehívást nem fogadja el. A határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan.

(7) Ha a fél perbehívást bejelentő nyilatkozata hatályos, a bíróság a perfelvételt mindaddig nem zárhatja le, amíg a perbehívó által igazolt közlést követő harminc napon belül a perbehívott a perbehívás elfogadását be nem jelenti, vagy e határidő – a perbehívott nyilatkozata hiányában – eredménytelenül le nem telik.

Áttekintés

A Pp. 45. §-a rendezi a perbehívásos beavatkozás fogalmát. A perbe hívás perjogi dogmatikáját az 1952-es Pp.-nek a 2012. évi CCVIII. törvénnyel történő pontosítása alakította ki.

Ennek mentén a hatályos Pp. is fenntartja ezt a szabályozást, így a perbe hívás lehetőségét szűk időkeretek közé szorítja. Mentesíti a bíróságot perbe hívás közlésével kapcsolatos intézkedések megtétele alól és lehetővé teszi, hogy az érdemi tárgyalásra mihamarabb sor kerülhessen. Meggátolja, hogy az eljárást a későn előterjesztett perbe hívó nyilatkozat hátráltassa (A Pp. 45–46. §-ához fűzött részletes indokolás). A perbe hívás lényege, hogy az alapvetően a perbe hívni szándékozó fél aktivitását feltételezi, a tényleges perbe hívást a fél intézi, a bíróság csak engedélyezi, vagy elutasítja azt.

A jogszabály továbbá egyértelmű terminológiát alkalmaz: perbe hívás esetén perbehívásos beavatkozás történik, a perbe hívott nem fél, hanem beavatkozó lesz [Pp. 46. § (1) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 45. § (1) bekezdése általánosságban meghatározza: mikor kerülhet sor perbe hívásra. Ennek alapvetően kettő oka lehet: ha a fél:

– pervesztessége esetére harmadik személy ellen kíván követelést érvényesíteni; vagy

– harmadik személy követelésétől tart,

ezt a harmadik személyt perbe hívhatja.

A törvény egyértelműsíti, hogy perbe hívással a beavatkozó és a perbe hívott is élhet.

b) A perbe hívás kapcsán egyik legfontosabb kérdés, hogy meddig kerülhet sor a perbe hívásra. Ennek mentén a Pp. 46. § (2) bekezdése az alábbiakat rögzíti.

A perbe hívás a bíróság részére történő bejelentésének – a Pp. 46. § (3) bekezdésben foglalt kivétellel –

– az alperes részéről a kereset közlésétől számított 45 napon belül vagy a bíróság által az ellenkérelem előterjesztésére meghosszabbított határidőn belül,

– a felperes részéről a keresettel szembeni írásbeli ellenkérelem, illetve a viszontkereset-levél, keresettel szembeni beszámítás vele történő közlésétől számított 30 napon belül,

– a perindítás joghatásainak beállását követően perbe belépett vagy perbe vont személy részéről a perbe lépésétől számított 30 napon belül,

de legkésőbb a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye.

A perbe hívás első, a bíróság számára érzékelhető lépése a perbe hívás bejelentése, azaz hogy a fél valamely jogalany vonatkozásában perbe hívással kíván élni. Ennek határidejét szabályozza differenciáltan a Pp. 46. § (2) bekezdése az alperes [Pp. 46. § (2) bekezdés a) pont], a felperes [Pp. 46. § (2) bekezdés b) pont], valamint bármely perbeli személy [Pp. 46. § (2) bekezdés c) pont] vonatkozásában.

c) A törvény figyelemmel van az eljárás dinamikájára is, így a perfelvételi szakban utóbb előterjesztett keresetváltoztatás vagy ellenkérelem-változtatás esetén a perbe hívás bejelentésének a kérelemváltoztatás közlésétől számított 30 napon belül, de legkésőbb a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye [Pp. 46. § (3) bekezdés].

A 30 napos határidő biztosítására alapvetően azért van szükség, mert a perbe hívás bejelentésekor a perbe hívónak azt is igazolnia kell, hogy a perbe hívást a perbe hívottal közölte, valamint ezzel egyidejűleg okirattal kell igazolnia a közlés kézhezvételét és annak időpontját. Ha a tárgyaláson merül fel – például keresetváltoztatás miatt – a perbe hívás szükségessége, nyilvánvaló, hogy a fél nem tudja azonnal igazolni a perbe hívás perbe hívottal történő közlését, a szükséges intézkedések megtételére (perbe hívott megkeresése) meghatározott időre van szüksége.

d) A 30 napos határidőnek ugyanakkor csak abban az esetben van tényleges jelentősége, ha a perfelvétel lezárásáig több mint 30 nap áll rendelkezésre. Ebben az esetben a félnek elegendő idő áll rendelkezésére ahhoz, hogy a perbe hívás bejelentéséhez szükséges cselekményeket elvégezze. Ha azonban a perfelvétel hamarabb lezárul, és a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig a perbe hívás szabályszerű bejelentésére nem kerül sor, a perbe hívás később hatályosan nem teljesíthető. E következetes szabályozásra azért van szükség, hogy a perfelvételi szak lezárását ne lehessen indokolatlanul akadályozni – adott esetben alaptalan – perbe hívó nyilatkozatok megtételével, amelyek a perfelvételi tárgyalás és a perfelvétel lezárásának elhalasztására adnának okot.

e) A szabályozás abban a tekintetben ugyanakkor rugalmas, hogy nem zárja ki annak lehetőségét, hogy amennyiben a fél – adott esetben a perfelvételi tárgyaláson bekövetkezett keresetváltoztatás miatt – a perbe hívás bejelentésére határidőt kér, a bíróság annak indokoltságát, szükségszerűségét mérlegelve határidőt adjon a bejelentés teljesítésére, adott esetben elhalasztva a perfelvétel lezárását. Természetesen a kérelemváltoztatástól számítandó 30 napos törvényi határidő ilyen esetben sem léphető túl, tehát annál hosszabb határidőt a bíróság értelemszerűen nem adhat. Annak sincs akadálya, hogy a perbe hívó fél értesítse a perben nem álló harmadik személyt a perről, akinek lehetősége van azonnali, önkéntes beavatkozásra. Ebben az esetben a perbe hívással kapcsolatos szigorú követelmények teljesítése okafogyottá válik. Önálló beavatkozó esetében pedig – a törvényben meghatározott feltételek fennállása esetén – az érdemi tárgyalási szakban is lehetőség van a beavatkozásra (a Pp. 45–46. §-ához fűzött részletes indokolás).

Lényeges tehát, hogy amíg önkéntes beavatkozásra önálló beavatkozó esetén akár érdemi tárgyalási szakban is sor kerülhetett, addig a perbehívásos beavatkozás végső határideje – kivétel nélkül – a perfelvételt lezáró végzés meghozatala.

f) Ha a perbe hívás bíróság részére történő bejelentése a Pp. 46. § (2) vagy (3) bekezdéseiben meghatározott határidőt követően történik, úgy a nyilatkozat hatálytalan [Pp. 46. § (4) bekezdés].

g) A perbe hívó félnek a perbe hívást a tárgyaláson szóban kell bejelenteni, egyúttal meg kell jelölni a perbe hívás okát [Pp. 45. § (5) bekezdés első mondat]. Ez a rendelkezés a bíróság felé irányuló kötelezettségét rendezi a félnek. A perbe hívás oka körében a fél két okot adhat elő: pervesztessége esetére harmadik személy ellen kíván követelést érvényesíteni vagy harmadik személy követelésétől tart.

A potenciális perbe hívott felé irányuló kötelezettségét a Pp. 45. § (5) bekezdés második mondata rögzíti, amely szerint a perbe hívást a perbe hívónak a perbe hívottal írásban közölnie kell, abban meg kell jelölnie a perbe hívás okát, és röviden elő kell adnia a per állását.

A perbe híváshoz kapcsolódó határidők megtartása miatt releváns, hogy a közlés perbe hívott általi átvételét és annak időpontját a perbe hívónak a perbe hívás bejelentésekor okirattal igazolnia kell [Pp. 45. § (5) bekezdés harmadik mondat]. Ez a legcélszerűbben tértivevény szolgáltatással történő kézbesítés útján történhet meg.

Garanciális rendelkezésként rögzíti a törvény, hogy a perbe hívást az ellenféllel is közölni kell [Pp. 45. § (5) bekezdés utolsó mondat].

h) Miután a fél a perbe hívási szándékát közölte a perbe hívottal, ezt követően a perbe hívottnak kell nyilatkoznia a bíróság felé.

Ha a perbe hívó által igazolt közlést követő 30 napon belül a perbe hívott a bíróság felé a perbe hívás elfogadásáról nem nyilatkozik, úgy kell tekinteni, hogy a perbe hívott a perbe hívást nem fogadja el. A határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan [Pp. 45. § (6) bekezdés].

Célszerű a félnek figyelmeztetni a perbe hívottat arról, ha nem nyilatkozik határidőben a bíróság felé, úgy kell tekinteni, hogy a perbe hívott a perbe hívást nem fogadja el. A figyelmeztetésben ajánlatos arról is tájékoztatni, hogy a perbe hívottat, hogy a határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan, azaz úgy kell tekinteni, mintha azt meg se tette volna.

i) Ha a fél perbe hívást bejelentő nyilatkozata hatályos, a bíróság a perfelvételt mindaddig nem zárhatja le, amíg a perbe hívó által igazolt közlést követő 30 napon belül a perbe hívott a perbe hívás elfogadását be nem jelenti, vagy e határidő – a perbe hívott nyilatkozata hiányában – eredménytelenül le nem telik [Pp. 45. § (7) bekezdés]. A fél perbe hívást bejelentő nyilatkozata akkor hatályos, ha a fél azt a Pp. 45. § (2)–(3) bekezdéseiben írt határidőn belül teszi meg.

Ezen szabályozást indokolja, hogy a perbe hívás elfogadása esetén a perbe hívott a perbe hívóhoz beavatkozóként csatlakozik, ezért lehetőséget kell számára biztosítani, hogy a perfelvételi szakban előadható tény- és jogállításokat megtehesse (A Pp. 45-46. §-ához fűzött részletes indokolás).

Joggyakorlat

a) Lényeges eljárási szabálysértés, ha a bíróság nem tisztázza a felek valamelyike által perbe vont személy eljárásjogi helyzetét, és a beavatkozás vagy a keresetkiterjesztés körében a szükséges eljárásjogi intézkedéseket elmulasztja (BDT2000. 153.).

b) A kötelezettnek a jogosult által történő perbe hívása az igény érvényesítésének olyan módja, amely alkalmas az elévülés megszakítására (BH2003. 245.).

46. § [A perbehívás egyéb szabályai]

(1) Ha a perbehívott a perbehívást elfogadja, a perbehívóhoz beavatkozóként csatlakozhat; ezt akár írásban, akár a tárgyaláson szóban is bejelentheti. A perbehívóhoz történő csatlakozás engedélyezésére és a perbehívott jogállására a beavatkozás szabályait kell alkalmazni.

(2) A perbehívás elfogadása nem jelenti azt, hogy ezzel a perbehívott a kötelezettségét a perbehívóval szemben elismerné. A perbehívó és a perbehívott közötti jogviszony ebben a perben nem dönthető el.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 46. §-a összekapcsolja a perbe hívásos beavatkozás és az önkéntes beavatkozás szabályozását, azzal, hogy kimondja: ha a perbe hívott a perbe hívást elfogadja, a perbe hívóhoz beavatkozóként csatlakozhat, ezt akár írásban, akár a tárgyaláson szóban is bejelentheti. A perbe hívóhoz történő csatlakozás engedélyezésére és a perbe hívott jogállására a beavatkozás szabályait kell alkalmazni.

Ennek mentén a perbe hívóhoz történő csatlakozás engedélyezésére, az azzal kapcsolatos perorvoslati jogokra a Pp. 43. §-át kell megfelelően alkalmazni. A perbe hívott jogállását a beavatkozó jogállásának megfelelően kell értékelni, azaz lehet függő jogállású és önálló beavatkozó is, azzal, hogy az önálló beavatkozói minőséget minden esetben jogszabályi rendelkezés határozhatja meg.

b) A perbe hívás elfogadása szempontjából releváns rendelkezés, hogy a perbe hívás elfogadása nem jelenti azt, hogy ezzel a perbe hívott a kötelezettségét a perbe hívóval szemben elismerné. A perbe hívó és a perbe hívott közötti jogviszony ebben a perben nem dönthető el [Pp. 46. § (2) bekezdés].

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

15. Változások a felek személyében

47. § [Perbeli jogutódlás]

(1) Ha a per alapjául szolgáló jogviszonyban jogszabály alapján valamelyik fél helyébe a keresetlevél beadása után jogutód lép, a jogutód a perbe félként önként beléphet, vagy az alperes jogutódját az ellenfél is perbe vonhatja.

(2) A felperes jogutódját csak akkor lehet perbe vonni, ha a jogutódlás a felperes halála vagy jogutódlással történő megszűnése miatt következett be.

(3) A felperesi jogutód önkéntes perbelépéséhez a felperes hozzájárulása, az alperesi jogutód önkéntes perbelépéséhez pedig mindkét fél hozzájárulása szükséges. Hozzájárulásra nincs szükség, ha a perbelépés azért történik, mert a jogelőd meghalt, jogutódlással megszűnt, vagy a perbeli jogutódlás jogszabályi rendelkezésen alapul, a jogutódlást azonban valószínűsíteni kell.

Áttekintés

a) A felek személyének változását eredményező jogintézményekhez a Pp. a perbe lépés, perbe vonás és perbe állítás kifejezéseket rendeli, amely kifejezéseket nem szabad összekeverni a perbe hívás kifejezéssel. A perbe hívás a beavatkozás jogintézményéhez kapcsolódik, és nem eredményez a felek személyében változást.

b) A perbe lépés mindig önkéntes és egyaránt bekövetkezhet a felperesi és az alperesi oldalon is. A perbeli jogutódlás esetén (Pp. 47. §) a felperesi és az alperesi jogutód is perbe léphet, a pertárgy igénylése esetén (Pp. 49. §) az igénylő, és az elődmegnevezés esetén (Pp. 50. §) a harmadik személy alperesként léphet perbe, végül a keresetkiterjesztés esetén (Pp. 52. §) pedig a perbe lépésre jogosított személy felperesként léphet perbe.

c) A perbe vonás mindig kényszerű, mindig az ellenérdekű fél kezdeményezésére történik, és egyaránt bekövetkezhet a felperesi és az alperesi oldalon is. Az alperes kezdeményezésére a felperesi oldalon perbe vonás csak kivételesen, a felperes halála/jogutódlással történő megszűnése esetén a felperes jogutódjának perbe vonásakor (Pp. 47. §) fordulhat elő. A felperes kezdeményezésére az alperesi oldalon perbe vonás a perbeli jogutódlás esetén (Pp. 47. §), a téves perlés esetén (Pp. 51. §) és a keresetkiterjesztés esetén (Pp. 53. §) fordulhat elő, a passzív perbeli legitimáció biztosítása érdekében.

d) A perbe állítás mindig az alperes kezdeményezésére alperesi oldalon történő személyváltozást elérni kívánó magatartás, amely sikeressége esetén perbe lépéshez vezet. Perbe állítás a pertárgy igénylése (Pp. 49. §) és az elődmegnevezés esetén (Pp. 50. §) fordulhat elő a passzív perbeli legitimáció biztosítása érdekében.

e) A Pp. 47. §-ában szabályozott perbeli jogutódlásról akkor beszélünk, amikor a keresetlevél beadása után a per alapjául szolgáló anyagi jogi jogviszonyban jogszabály alapján változás következik be.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 47. §-a szerinti jogutódlás a per bármely szakában és szakaszában lehetséges az alapjául szolgáló kétfajta körülmény valamelyikének bekövetkezésére figyelemmel.

b) A perbeli jogutódlás egyik típusának alapja, hogy a fél a jogképességét veszti el. A természetes személyek esetében a halál (Ptk. 2:4. §), a nem természetes személyek esetében pedig a megszűnés eredményezi a jogképesség elvesztését. A jogképesség elvesztése egyidejűleg a perbeli jogképesség elvesztését is eredményezi, ami a Pp. 33. §-a értelmében azzal jár, hogy a jogalanyiságát elvesztő fél a folyamatban lévő peres eljárásban tovább fél nem lehet. A nem természetes személy megszűnése alapulhat a nem természetes személy legfőbb szervének vagy alapítójának döntésén (például átalakulásról vagy végelszámolásról való döntéskor), bírósági határozaton (például a felszámolási vagy kényszertörlési eljárásban), vagy alapulhat jogszabály rendelkezésén is (például közigazgatási szerv megszüntetése esetében). A fél halála/megszűnése esetén vizsgálni kell, hogy a per alapját képező jogviszony természete a jogviszonyban a jogutódlást kizárja-e vagy sem.

Ha a jogutódlás kizárt (például személyi állapotot érintő perekben, a felróhatóságtól független szankciók érvényesítése iránt indított személyiségi jogi perekben, a holtig tartó haszonélvezeti jogot érintő perekben stb.), úgy az eljárás hivatalból történő megszüntetésének [Pp. 240. § (1) bekezdés f) pont] van helye.

Ha a jogutódlás nem kizárt, úgy a bíróság az eljárás félbeszakadását állapítja meg (Pp. 120. §). Ha a jogviszony természete folytán a jogutódlás nem kizárt, de a jogképességét elvesztő félnek nincs jogutódja, akkor a bíróság az ellenérdekű fél kérelmére a félbeszakadt eljárást megszünteti [Pp. 241. § (1) bekezdés c) pont].

Ha a jogutódlás a jogviszony természete folytán nem kizárt, és a jogképességét elvesztő félnek van jogutódja, akkor a jogutód a perbe önként beléphet, vagy a jogutódot az ellenérdekű fél perbe vonhatja, és a félbeszakadt eljárás folytatódik.

c) A perbeli jogutódlás másik típusának alapja, hogy a fél a perbeli igény érvényesítésére való jogosultságát veszti el. E típusnál a fél jogalanyisága megmarad, de a felek akarata folytán (például engedményezés, jogátruházás, tartozásátvállalás, szerződésátruházás) vagy jogszabály rendelkezése folytán (például közigazgatási szerv hatáskörét módosító jogszabály, tartozás átszállása jogszabály rendelkezése alapján) jogutódlás következik be a per alapjául szolgáló jogviszonyban. E típusnál azonban nem szükségszerű a változás a peres felek személyében, változás csak akkor történik, ha a jogutód önként perbe lép, vagy az alperes jogutódját a felperes perbe vonja, a felperes jogutódját ugyanis ebben az esetben nem lehet perbe vonni.

d) A felperesi és az alperesi oldalon történő jogutódláshoz a Pp. 47. § (2)–(3) bekezdéseiben meghatározott, attól függő eljárási feltételeknek kell teljesülnie, hogy a jogelőd jogalanyiságát vagy a kereset szerinti igény érvényesítésére való jogosultságát veszti-e el, illetve hogy a jogutód önként kíván-e perbe lépni, vagy őt az ellenérdekű fél vonja perbe.

Ha a felperes a jogképességét elveszti (meghal vagy jogutódlással szűnik meg), akkor jogutódját az alperes perbe vonhatja. A felperes jogutódjának perbe vonására egyéb esetben nincs lehetőség. Ha a felperes a jogképességét elveszti, vagy jogutódlása jogszabály rendelkezésén alapul, akkor jogutódja a perbe önként, hozzájárulás nélkül beléphet.

Ha a felperes a jogképességét nem veszti el és jogutódlására nem jogszabályi rendelkezés miatt van szükség, akkor a felperesi jogutód a felperesi jogelőd hozzájárulásával léphet perbe. Ha a felperes jogutódjának perbe lépéséhez hozzájárulásra nincs szükség, akkor a felperesi jogutódnak a jogutódlást valószínűsítenie kell.

e) Ha az alperes a jogképességét elveszti (meghal vagy jogutódlással szűnik meg), vagy jogképessége megmarad, de vele szemben a perbeli igény anyagi jogi jogutódlás miatt nem érvényesíthető, akkor jogutódját a felperes perbe vonhatja. Ha az alperes a jogképességét elveszti, akkor jogutódja a perbe önként, hozzájárulás nélkül beléphet. Ha az alperes jogképességét nem veszti el, és jogutódlására nem jogszabályi rendelkezés miatt van szükség, akkor jogutódja az alperesi jogelőd és a felperes hozzájárulásával léphet perbe. Ha az alperes jogutódjának perbe lépéséhez hozzájárulásra nincs szükség, akkor az alperesi jogutódnak a jogutódlást valószínűsítenie kell.

f) A Pp. 47. §-a szerinti perbeli jogutódlás csak akkor lehetséges, ha a felek személye a keresetlevél benyújtását követően változik. Ha az igényérvényesítésre jogosult a keresetlevél benyújtása előtt változik, akkor a keresetlevelet a jogutódnak kell előterjesztenie, ezért ha azt a jogelőd terjeszti elő, akkor keresetét érdemben kell elutasítani az aktív perbeli legitimáció hiánya miatt.

g) Ha az alperes a keresetlevél benyújtása előtt meghal vagy megszűnik, akkor a Pp. 176. § (1) bekezdés e) pontja értelmében a keresetlevél visszautasításának vagy a Pp. 240. § (1) bekezdés a) pontja értelmében az eljárás hivatalból történő megszüntetésének van helye.

h) A felperesnek a nem természetes személy alperes jogképességét minden esetben a nyilvántartó hatóság és a nyilvántartási szám megjelölésével, vagy más alkalmas módon igazolnia kell, ezért a belföldi nem természetes személyek perbeli jogképességét a bíróság a perindítási szakban a közhiteles nyilvántartásokból ellenőrizheti. A természetes személyek esetén azonban a Pp. 170. § (1) bekezdés b) pontja szerint elegendő az alperes nevét és lakóhelyét feltüntetni, emiatt a bíróság sok esetben úgy értesül az alperes haláláról, hogy a neki küldött küldemény „a címzett meghalt” jelzéssel érkezik vissza.

Nem hagyható figyelmen kívül az a tény, hogy a postai szolgáltató a postai kézbesítés során nem rendelkezik a címzett jogképességére vonatkozó információval, emiatt könnyen előfordulhat, hogy az elhunyt személy postaládájában elhelyezett postai értesítések a fél részére küldött bírósági küldemények szabályszerű kézbesítését eredményezik kézbesítési fikcióval, és sok esetben már csak a végrehajtás foganatosítása során derül arra fény, hogy az alperesnek a per megindításakor sem volt perbeli jogképessége. A „nem kereste” jelzéssel visszaérkező küldemények szabályszerűen kézbesítettnek minősülnek, ezért nincs rá eljárásjogi indok és kötelezettség, hogy az ellenérdekű féltől a bíróság megkövetelje az alperes perbeli jogképességének és lakcímének közhiteles nyilvántartásból származó adatszolgáltatással történő igazolását. A felperesnek is mindent meg kell tennie azért, hogy a peres eljárás a lehető legrövidebb időn belül szabályszerűen fejeződjön be, és ne kelljen a végrehajtható okiratot utóbb visszavonni, ezért várható el a felperestől, hogy az alperes minél több ismert adatát bejelentse és igazolja az eljárás megindításakor.

Az is lényeges, hogy ha az alperesnek már a keresetlevél benyújtásakor sem volt perbeli jogképessége, és ez csak a keresetlevél beadása után derül ki, a Pp. 51. §-a szerinti téves perlés szabályai nem alkalmazhatók, mivel a téves perlés miatt a jó alperest csak akkor lehet perbe vonni, ha az eredeti alperesnek a keresetlevél benyújtásakor volt perbeli jogképessége.

i) Ha a felperes a teljes követelését a keresetlevél benyújtása után átruházta, akkor az az érdeke, hogy a perből szabaduljon, ezért jogutódjának önkéntes perbe lépéséhez biztosan hozzá fog járulni. Ha nem teszi, akkor a jogutód pertársaként részt vesz a perben és – aktív perbeli legitimációjának hiánya miatt – pervesztes lesz. Ha pedig a felperes a követelésének csak egy részét ruházza át, akkor a felperesi jogelőd és jogutód pertársakként vesznek részt a perben, és a jogutódot ugyanazok a jogok fogják megilletni és ugyanazok a kötelezettségek fogják terhelni, amelyek a jogelődöt illeték/terhelték a jogutódlás időpontjában. Az alanyváltozás nem nyitja meg például az új tényállítás vagy keresetváltoztatás lehetőségét a perbeli jogutód számára, a felperesi jogelődnek azonban szükségképpen keresetet kell változtatnia. Erre a perfelvételi szakban a perfelvétel lezárásáig van lehetősége, az érdemi szakban pedig a Pp. 217. § (1) bekezdésére figyelemmel 15 napon belül kell az iránt kérelmet előterjesztenie. Ha nem teszi, akkor az átruházott részre – aktív perbeli legitimációjának hiánya miatt – pervesztes lesz. Mivel a jogutód a perbe lépését engedélyező végzés jogerőre emelkedése időpontjában lesz peres fél, a 15 napos határidőt is a jogutódlást megállapító végzés jogerőre emelkedésétől kell számítani.

j) A Kúria egyik eseti döntésében kimondta, hogy a Cstv. 33/A.§-a alapján indított perekben érvényesített megállapításra, majd marasztalásra irányuló igény esetében nem áll fenn a kötelezettség olyan személyessége, amely a vezető tisztségviselő halála esetén a jogutódlás bekövetkezését kizárná. Az ilyen igény a hagyatéki tartozásokért fennálló felelősség korlátai között az örökösökkel szemben is megkötés nélkül érvényesíthető (BH2021. 47).

k) Természetes személyek halála esetén minden esetben bekövetkezik jogutódlás, mivel más örökös hiányában az állam a szükségképpeni törvényes örökös [Ptk.7:74.§ (1) bekezdés], ebből kifolyólag a Pp. 241.§ (1) bekezdés c) pontja nem alkalmazható.

Joggyakorlat

A Cstv. 33/A. §-a alapján indított perekben érvényesített megállapításra, majd marasztalásra irányuló igény esetében nem áll fenn a kötelezettség olyan személyessége, amely a vezető tisztségviselő (árnyékvezető) halála esetén a jogutódlás bekövetkezését és megállapítását kizárná. Az ilyen igény a hagyatéki tartozásokért fennálló felelősség korlátai között az örökösökkel szemben is megkötés nélkül érvényesíthető (BH2021. 47.).

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2004. 918.

Kúria Pkk.24.622/2023/2.

Kúria Pfv.20.385/2022/6.

Kúria Gf.30.516/2021/3.

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.362/2022/16.

Szegedi Ítélőtábla Gf.30.050/2022/11.

Fővárosi Törvényszék P.20.369/2023/9.

Szolnoki Törvényszék P.20.627/2019/109.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:4. §, 7:74. §

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról 33/A. §

48. § [A jogutódlás eljárási szabályai]

(1) A jogutód perbelépése vagy perbevonása iránti kérelmet írásban vagy a tárgyaláson szóban kell bejelenteni; a bejelentést közölni kell a felekkel és a perbevont jogutóddal is.

(2) A perbelépés vagy perbevonás, továbbá a jogelődnek a perből történő elbocsátása tárgyában a bíróság a határozathozatal előtt a felet akkor is meghallgathatja, ha hozzájárulására nincs szükség.

(3) A jogutód perbelépése vagy perbevonása esetén – ha ez nem a jogelőd halála vagy megszűnése miatt történt – a jogelődöt kérelmére az ellenfél hozzájárulásával a perből el kell bocsátani.

(4) Ha a perbelépés vagy perbevonás e törvény rendelkezéseinek megfelel, a bíróság a perbelépést vagy perbevonást engedélyezi, ellenkező esetben a kérelmet visszautasítja.

(5) A jogutód a perből elbocsátott jogelődjének helyébe lép; a jogelőd elbocsátásáig végzett perbeli cselekmények és az addig meghozott bírói határozatok vele szemben is hatályosak.

(6) Ha a jogelődöt a perből nem bocsátják el, a jogutód a perben a jogelőd pertársaként vesz részt.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 48. § (1) bekezdése értelmében a jogutód perbe lépése vagy perbe vonása iránti kérelmet írásban vagy a tárgyaláson szóban lehet bejelenteni, a Pp. 48. § (3) bekezdése értelmében pedig a jogelődöt a perből kérelmére lehet elbocsátani. A jogutódlással kapcsolatban tehát a bíróság mindig kérelemre jár el, hivatalból döntést nem hozhat. A bíróság a Pp. 48. § (1) bekezdés második fordulata értelmében a perbe lépési kérelmet a felekkel, a perbe vonási kérelmet pedig a felekkel és a perbe vont jogutóddal is köteles közölni.

A bíróság a kérelem közlésével egyidejűleg köteles tájékoztatást adni arról, hogy a kérelemhez melyik fél hozzájárulása szükséges, továbbá nyilatkozattételre hívja fel az érintetteket.

Ha a bíróság ezt szükségesnek ítéli, akkor a perbeli jogutódlás tárgyában való határozathozatal előtt a felet a Pp. 48. § (2) bekezdése értelmében akkor is meghallgathatja, ha hozzájárulására nincs szükség. A bíróság az eljárásjogi feltételeknek megfelelő kérelemnek köteles helyt adni.

b) Ha a perbe lépési vagy perbe vonási kérelem az eljárásjogi feltételeknek megfelel, akkor az abban foglaltakat a bíróság nem fellebbezhető végzéssel engedélyezi a Pp. 48. § (4) bekezdés első fordulata alapján. Ha a perbe lépési vagy perbe vonási kérelem az eljárásjogi feltételeknek nem felel meg, akkor azt a bíróság a Pp. 56. § (2) bekezdése értelmében fellebbezhető végzéssel visszautasítja a Pp. 48. § (4) bekezdés második fordulata alapján.

c) Ha a jogelőd perből való elbocsátás iránti kérelme az eljárásjogi feltételeknek megfelel, akkor a jogelődöt a bíróság a perből elbocsátja, ellenkező esetben az elbocsátás iránti kérelmet fellebbezhető végzéssel visszautasítja. Ha a bíróság a perbe lépés vagy perbe vonás iránti kérelmet jogerősen visszautasítja, akkor a perből való elbocsátás iránti kérelemről külön nem kell határozni. Ha a jogelődöt a bíróság a perből elbocsátja, akkor a jogutód a Pp. 48. § (5) bekezdése értelmében a jogelőd helyébe lép, és a jogelőd elbocsátásáig végzett perbeli cselekmények és az addig meghozott bírói határozatok vele szemben is hatályosak. A jogutód vonatkozásában új nyilatkozattételi lehetőség nem nyílik meg. Ha pedig a bíróság a jogelődöt a perből nem bocsátja el, akkor a jogelőd és a jogutód a Pp. 48. § (6) bekezdése értelmében pertársként vesznek részt a perben, azt pedig, hogy milyen pertársak lesznek, az egymás közti jogviszonyuk határozza meg.

d) Ha a jogelőd a jogutód pertársaként vesz részt a perben, akkor a perköltségviselésről való döntéskor a Pp. 92. § (1) bekezdését is alkalmazni kell.

e) Jogutódlás kérdésében mindig az a bíróság határoz, amely előtt a per során az annak alapjául szolgáló jogviszonyban a jogutódlás bekövetkezett.

f) A végrehajtási eljárásban felmerült értelmezési kérdés a jogutódlásról dönteni jogosult bíróság vonatkozásában: a végrehajtást elrendelő és a végrehajtást foganatosító bíróság eltérhet egymástól, a Vht. 39.§ (1) bekezdése szerint ha a végrehajtást kérő vagy az adós személyében változás állt be, a végrehajtható okirat kiállítása előtt a kiállításra jogosult bíróság (hatóság), viszont ha a változás a végrehajtható okirat kiállítása után derült ki, a végrehajtást foganatosító bíróság dönt a jogutódlásról. Nem annak van ebben az esetben jelentősége, hogy a végrehajtható okirat kiállítása előtt vagy után következett be a változás, hanem annak is, hogy ez a tény mikor jutott a bíróság tudomására. Ezt támasztja alá a Kúria Pkk.24.622/2023/2. számú határozata is, amelyben kimondta, ha az adós a végrehajtási lap kibocsátása előtt hal meg, és ez a körülmény csak a végrehajtási lap kibocsátását követően derült ki, akkor a jogutód személyének a megállapítása és a végrehajtási lap visszavonása iránti kérelem elbírálása a végrehajtást foganatosító bíróság hatáskörébe tartozik. Ezzel szemben, ha a végrehajtható okirat kiállítása előtt, de a végrehajtás alapjául szolgáló határozat jogerőre emelkedése után szerez tudomást a bíróság a felek személyében bekövetkező változásról, akkor a végrehajtást elrendelő bíróság dönt, először a jogutódlásról, majd e végzés jogerőre emelkedése után dönthet csak a végrehajtás elrendelése iránti kérelemről.

g) Ha a perbeli jogutódlás alapja a jogelőd perbeli jogképességének elvesztése, akkor a bíróság a perbe lépés/perbe vonás jogerős engedélyezéséig ugyanazon az ügyiratszámon intézkedik, amelyen az eljárás félbeszakadását megállapította. Ebben az esetben a bíróság a jogutódlás tárgyában csak tárgyaláson kívül intézkedhet, mivel az eljárás félbeszakadása miatt nem tart tárgyalást. Ha a bíróság a jogutód perbe lépési/perbe vonási kérelmét visszautasítja, akkor az eljárás nem folytatódik, ha pedig a perbe lépést/perbe vonást a bíróság engedélyezi, akkor a jogerős végzés lesz az új ügyiratszámon folytatódó eljárás kezdő irata. Ha a perbeli jogutódlás alapja nem a jogelőd perbeli jogképességének elvesztése, akkor ez az ügyviteli kérdés – az eljárás félbeszakadásának hiányában – nem merül fel.

h) A Pp. ezt engedő szabálya ellenére perbe lépési kérelmet a tárgyaláson szóban nem lehet előterjeszteni. A bíróság a tárgyaláson szóban előadott kérelmet ugyanis a Pp. 160. § (2) bekezdés b) pontja értelmében csak mint a fél által előadott kérelmet rögzítheti, így a tárgyaláson a félnek nem minősülő jogutód nyilatkozatot sem írásban, sem szóban nem terjeszthet elő (legfeljebb hallgatóságként lehet jelen, ha a tárgyalás nyilvános). Ebből értelemszerűen következik, hogy a tárgyaláson szóban csak perbe vonási és a perből való elbocsátás iránti kérelem terjeszthető elő.

i) A bíróság a perbe lépés/perbe vonás engedélyezésekor csak a kérelem eljárásjogi feltételeinek teljesülését vizsgálhatja, a nyilatkozatokat, bizonyítékokat csak formai vizsgálatnak vetheti alá. Az eljárásjogi feltételek vizsgálatának azonban arra is ki kell terjednie, hogy a perbe lépési vagy perbe vonási kérelem valószínűsíti-e a jogutódlást, vagyis a jogelőd jogképességének elvesztése esetén azt, hogy a perbe lépni kívánó vagy perbe vonni kívánt személy a természetes személy örökösének vagy a nem természetes személy jogutódjának minősül, avagy a jogelőd jogképességének megmaradása esetén a jogutód a per alapjául szolgáló jogviszonyban jogutódnak minősül az anyagi jog alapján. A személyváltozás per alapjául szolgáló jogviszonyra gyakorolt hatásáról és magáról a per alapjául szolgáló jogviszonyról a bíróság azonban csak ítéletében, a perbeli legitimáció vizsgálatakor dönthet. A bíróság a perbeli jogutódlással összefüggő kérelmek elbírálásakor végzésében tehát nem mondhatja ki, hogy a harmadik személy jogutódként lép perbe. Az a megfogalmazás, hogy „a bíróság engedélyezi, hogy X a perbe a felperes/alperes jogutódjaként perbe lépjen” az anyagi jogi igény érdemi elbírálását is magában foglalja, tehát hibás. A helyes rendelkezés tehát az, hogy „a bíróság engedélyezi, hogy X felperesként/alperesként perbe lépjen”.

j) A jogelődnek minden esetben kérelmet kell előterjesztenie ahhoz, hogy őt a perből elbocsássák. Az elbocsátás további feltétele az ellenérdekű fél hozzájárulása. A hozzájárulás megtagadásának a perköltség Pp. 92. § (1) bekezdése szerinti viselése szempontjából is lehet jelentősége.

k) Előfordulhat, hogy a per alapjául szolgáló jogviszony alanyai a perbeli jogutódlást megalapozó (engedményezés, jogátruházás, tartozásátvállalás, szerződésátruházás iránti) jogügyletet – annak érvénytelenségére hivatkozással – megtámadják, és e tényt valamelyik fél a perben be is jelenti. Ekkor a peres eljárást fel kell függeszteni az érvénytelenségi per jogerős befejezéséig, hiszen a perbeli jogutódlásról csak az érvénytelenségi per eredményétől függően születhet megalapozott döntés.

l) A gyakorlatban kérdésként merült fel, hogy ki kérheti a szünetelő vagy felfüggesztett eljárás folytatását, ha a felek személyének változására okot adó körülmény az eljárás szünetelésének vagy felfüggesztésének hatálya alatt következik be.

Ha a perbeli jogutódlás a felek anyagi jogi jogviszonyaiban bekövetkező változásra vezethető vissza, és nem a peres felek jogképességének megszűnésére, akkor a jogelődnek kell kérnie először az eljárás folytatását, majd a jogutódlás az újraindult eljárásban jelenthető be. Az anyagi jogi jogutódlás ugyanis a fél perbeli pozícióját automatikusan nem szünteti meg, a jogutód pedig csak a bíróság alakszerű végzésének meghozatala után – fellebbezhető végzés esetében annak jogerőre emelkedését követően – gyakorolhatja a fél jogait a perben.

Ha a peres felek jogképessége megszűnik, akkor a jogutód perbe lépésének bejelentésére a Pp. jogosítja fel a jogutódot annak ellenére, hogy a perben még nem fél. A perbe lépési szándék bejelentését követően a bíróság először a jogutódlásról dönt, majd a végzés jogerőre emelkedését követően a jogutód kérelmére rendeli el az eljárás folytatását.

m) A felek személyében bekövetkező változás a perújítási határidő számítását nem befolyásolja, a perbeli jogutód ugyanis a Pp. 48. § (5) bekezdése értelmében jogelődjének helyébe lép. A jogutódot tehát ugyanazok az eljárási jogosultságok illetik meg, illetve kötelezettségek terhelik, mint perbeli jogelődjét. Ez azt jelenti, hogy abban az esetben, ha a jogutódlás az ítélet jogerőre emelkedését követően következik be, és a perújítás okáról a jogelőd nem tudott, akkor a jogutód a saját tudomásszerzésétől számított 6 hónapon belül élhet a jogerős ítélet ellen perújítási kérelemmel. Ha viszont a jogelődnek már tudomása volt az alapul szolgáló perújítási okról, és annak érvényesítésében nem volt akadályoztatva, akkor a jogutód csak a jogelőd tudomásszerzésétől számított 6 hónapos időtartamból még hátralévő időben terjesztheti elő perújítási kérelmét. A perújítási határidőt tehát a jogutódlás sem szakítja meg, számítása a jogutódlással nem kezdődik újra. Ennek megfelelően akkor, ha valamely perújítási ok tekintetében a 6 hónapos határidő a jogutódlás bekövetkezésekor már eltelt, a jogutód az adott perújítási okra hivatkozással nem élhet perújítással.

n) Többszörös jogutódlás (jogutódlások láncolata) esetében a jogutódlás megállapítását csak az kérheti alappal, aki az aktuális jogutódnak tekintendő, de ehhez vizsgálni kell a jogutódlás egész folyamatát (láncolatát).

Joggyakorlat

a) A végrehajtást foganatosító bíróság hatáskörébe tartozik a döntés a jogutódlás kérdésében, ha a végrehajtható okirat kiállítását követően derül ki, hogy a végrehajtható okirat kiállítását megelőzően a végrehajtást kérő vagy az adós személyében változás állt be (1/2023. Jogegységi határozat).

b) A jogutódlás kérdésében az a bíróság határoz, amely előtt az adós ellen folyó per során az annak alapjául szolgáló jogviszonyban a jogutódlás bekövetkezett (EBH2005. 1227. III.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Új Pp. Konzultációs Testület állásfoglalása 28.

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2019. április 16-i Országos Tanácskozásának 48. állásfoglalása

BDT2023. 4700.

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.467/2022/5.

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.246/2021/4.

Győri Ítélőtábla Gf.20.138/2021/25.

Fővárosi Törvényszék G.41.387/2018/50.

Kapcsolódó jogi szabályozás

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról 39.§ (1) bekezdés

49. § [A pertárgy igénylése]

(1) Ha a per tárgyát harmadik személy – akár jogutódként, akár más jogcímen – egészen vagy részben a maga részére igényli, az alperes a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig az igénylő perbeállítását kezdeményezheti.

(2) A perbeállítás kezdeményezését a bíróság részére írásban vagy a tárgyaláson szóban kell bejelenteni, egyúttal meg kell jelölni a perbeállítás kezdeményezésének okát.

(3) Az alperesnek a perbeállítás kezdeményezésének bejelentésével egyidejűleg okirattal kell igazolnia a per tárgyának bírósági letétbe helyezését a visszavétel jogáról való lemondás mellett.

(4) A perbeállítást kezdeményező nyilatkozatot közölni kell az igénylővel és a felperessel is, az igénylőt röviden tájékoztatni kell a per állásáról. Ha a bíróság felhívásának közlésétől számított harminc napon belül az igénylő a bíróság felé a perbelépésről nem nyilatkozik, úgy kell tekinteni, hogy nem kíván a perbe belépni. A határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan.

(5) Ha az igénylő a (4) bekezdésben meghatározott határidőben úgy nyilatkozik, hogy perbe kíván lépni, és az alperes a per tárgyát a visszavétel jogáról való lemondás mellett – teljesítés céljából – bírósági letétbe helyezte, a bíróság engedélyezi az igénylő perbelépését, egyidejűleg az alperest a perből elbocsátja. A pert a felperes és az igénylő, mint új alperes között kell tovább folytatni. Ha a perbeállítás kezdeményezése e törvény rendelkezéseinek nem felel meg, a bíróság a perbeállítás iránti kezdeményezést visszautasítja.

Áttekintés

Ha van olyan, perben nem álló harmadik személy, aki a per tárgyát akár jogutódként, akár más jogcímen részben vagy egészben a maga részére igényli, akkor az alperes kezdeményezheti e harmadik személy (igénylő) perbe állítását.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A perbe állítás kezdeményezését írásban vagy a tárgyaláson szóban kell bejelenteni, és meg kell jelölni annak okát. Az alperes a perbe állítás kezdeményezésével egyidejűleg köteles igazolni, hogy a per tárgyát teljesítési letétként bírósági letétbe helyezte, és lemondott annak visszavételi jogáról. Perbe állítás a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig kezdeményezhető.

Ha a perbe állítás kezdeményezése az eljárásjogi szabályoknak megfelel (vagyis az alperestől származik, tartalmazza a perbe állítás indokát, csatolmánya a per tárgyának teljesítési letétbe helyezését igazoló okirat és a perfelvétel lezárása előtt jut a bíróság tudomására), akkor a bíróság a kérelmet közli a felperessel és az igénylővel.

b) A felperessel csak a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelmet kell közölni, az igénylőt azonban röviden tájékoztatni kell a per állásáról is, továbbá fel kell hívni arra, hogy 30 napon belül nyilatkozzon perbe lépési szándékáról. Ha az igénylő perbe kíván lépni, és e szándékát határidőben közli a bírósággal, akkor a bíróság engedélyezi perbe lépését, az alperest pedig a perből elbocsátja. Az igénylő perbe lépéséhez és az alperes perből való elbocsátásához a felperes hozzájárulására nincs szükség, hiszen a per tárgya bírósági letétben van.

A bíróság a perbe lépésről és az alperes elbocsátásáról fellebbezhető végzést hoz, amelynek jogerőre emelkedését követően a per a felperes és az igénylő mint új alperes között folyik tovább. Ha az igénylő csak részben követeli magának a per tárgyát, akkor az alperes elbocsátása nem indokolt, továbbá az alperes és az igénylő pertársként vesz részt a perben. Azt, hogy milyen pertársaság keletkezik, a köztük lévő jogviszony határozza meg.

c) Ha a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelem nem felel meg az eljárásjogi szabályoknak, azaz

– az alperes nem helyezte teljesítési letétbe a per tárgyát;

– az alperes a perbe állítást a perfelvétel lezárása után kezdeményezi;

– az igénylő nem kíván perbe lépni; vagy

– az igénylő perbe lépési nyilatkozatát 30 napon túl, elkésve terjeszti elő, ezért nyilatkozata hatálytalan,

akkor a bíróság a perbe állítás kezdeményezését külön fellebbezhető végzéssel visszautasítja, és a per változatlanul folyik tovább.

d) A Pp. 49. §-ában meghatározott perbe állítás alkalmazásának perjogi korlátai kapcsán kiemelendő, hogy a jogintézmény csak akkor alkalmazható, ha a per tárgya olyan dolog, amely a Ler. 2. § (1) bekezdés b)–d) pontjai értelmében teljesítési letétként bírósági letétbe helyezhető, azaz 2 ezer forintot meghaladó összegű pénz, pénzhelyettesítő eszköz, értékpapír és egyéb okirat.

A jogintézmény alkalmazásának időkorlátja, hogy a perbe állítás csak a per tárgyának teljesítési letétbe helyezésére irányuló bírósági polgári nemperes eljárás – teljesítési letét befogadásával történő – jogerős befejezésétől a perfelvétel lezárásáig terjedő, esetenként meglehetősen rövid időszakban kezdeményezhető. Csak amiatt, mert az alperes jelzi az igénylő perbe állítására irányuló szándékát, illetve az annak előfeltételét képező nemperes eljárás megindítását, a peres eljárás fel nem függeszthető, a perfelvételi szak nem hosszabbítható, és a perfelvételi tárgyalás nem halasztható el.

e) A per tárgyának teljesítési letétbe helyezésének perjogi következményeit érintően a Ptk. 6:53. § (1) bekezdése szerinti bírósági letétbe helyezés a teljesítés speciális esete.

Azzal, hogy az alperes a per tárgyát teljesítési letétbe helyezi, a követelést elismeri, de a jogosult személyének bizonytalansága miatt önhibáján kívül nem tudja megállapítani a jogosult személyét, mert a felperes és a harmadik személy is a per tárgya tekintetében magát jogosultnak állítja.

A teljesítés e speciális módjára figyelemmel biztosítja a letevőnek a Ptk. 6:54. § (1) bekezdése és a Ler. 10. § (1) bekezdése a visszakövetelés (visszavétel) jogát, amelyről az alperes letevőnek a Pp. 49. § (3) bekezdése értelmében – a perbe állítás kezdeményezésének előfeltételeként – a teljesítési letét befogadása iránti bírósági polgári nemperes eljárásban, egyoldalú jognyilatkozatával le kell mondania. Bár a teljesített dolog visszakövetelésének jogát jogszabály általában biztosítja, az e jogról való lemondást a perbe állítás Pp. 49. § (3) bekezdésében írt különös perjogi szabálya korlátozza. A visszavétel jogáról való lemondás megkövetelése egyértelműen annak a nem kívánt helyzetnek a kizárását célozza, hogy a per eredeti alperese az igénylő perbe lépését követően a letett dolog visszavételével megakadályozhassa azt, hogy a pernyertes fél a per tárgyát birtokba vehesse.

f) Ha a per eredeti alperese anyagi védekezésének előterjesztése nélkül, az annak előterjesztésére nyitva álló határidőben a Pp. 49. § (3) bekezdésének megfelelő módon kezdeményezi az igénylő perbe állítását, akkor e kezdeményezését lehet olyan tartalmú anyagi védekezésnek tekinteni, amelyben a per eredeti alperese a per tárgyának teljesítési letétbe helyezésével elismeri a követelést, ezért bírósági meghagyás kibocsátásának vele szemben nincs helye. Ez akkor fordulhat elő, ha a per eredeti alperesének már a kereset közlésekor van tudomása arról, hogy a per tárgyát perben nem álló harmadik személy magának igényli.

g) Ha a per eredeti alperese csak anyagi védekezésének előterjesztését követően szerez tudomást arról, hogy a per tárgyát perben nem álló harmadik személy magának igényli, és csak ekkor kezdeményezi a perből való szabadulása érdekében a Pp. 49. §-ának megfelelő módon az igénylő perbe állítását, akkor e kezdeményezése – a per tárgyának teljesítési letétbe helyezésére és az igénylőre utalásra figyelemmel – ellenkérelem-változtatásnak minősül, és perjogi következményeit ennek megfelelően kell alkalmazni.

h) A per eredeti alperese a per tárgyát akkor sem követelheti vissza, ha annak ellenére marad perben, hogy az igénylő perbe állítását a Pp. 49. §-ának megfelelő módon kezdeményezte.

Az igénylő perbe lépését követő perbeli pozícióját (a per eredeti alperesének helyébe lép, és rá a per addigi cselekményei vonatkoznak, vagy a perbe új alperesként lép be, ezért vonatkozásában a kereset közlésével tulajdonképpen új perfelvételi szak kezdődhet) a Pp. kifejezetten nem rendezi. A Pp. sem azt nem írja elő, hogy a keresetet az igénylő alperessel közölni kell, sem azt, hogy a bíróságnak az igénylő alperest fel kellene hívnia perfelvételi iratok előterjesztésére vagy perfelvételi nyilatkozatok megtételére. Az, hogy az igénylőt a per állásáról tájékoztatni kell, arra utal, hogy a jogalkotó célja az lehetett, hogy a per az igénylővel szemben folytatódjon tovább, és ne a kereset közlésével kezdődjön elölről az eljárás. Arra az igénylőnek lehetősége van, hogy alperesként az érdemi védekezést megváltoztassa. Mivel a korábbi alperes a bírósági letétbe helyezéssel a követelést elismerte, csak akkor van értelme a Pp. 49.§-a szerinti jogintézménynek, ha az igénylő a korábbi alperes elismerő nyilatkozatát megváltoztathatja.

i) Ahhoz, hogy az igénylő alperes a per tárgyát ténylegesen megszerezhesse, a Ler. 32. § (2) bekezdése értelmében jogerős bírósági határozattal kell igazolnia a letétként kezelt dolog kiadása iránti kérelmének megalapozottságát. Ilyen határozat nélkül a dolog kiadását eredménnyel nem kérheti. Az eljárást befejező jogerős határozatban a bíróságnak arról is rendelkeznie kell, hogy a bírósági letétben lévő dolgot a letét kezelője kinek adja ki.

j) Kérdésként merülhet fel, hogy milyen terjedelmű legyen az igénylőnek a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelemmel egyidejűleg a per állásáról küldött tájékoztatás.

A Pp. 49. § (4) bekezdése szerint az igénylőt röviden kell tájékoztatni a per állásáról, amely rendelkezés helyes értelme szerint az igénylőnek minden olyan információt meg kell kapnia, amelynek ismeretében eldöntheti, hogy a perbe be kíván-e lépni. A tájékoztatás terjedelme azonban nem haladhatja meg a szükséges mértéket annak érdekében, hogy az igénylő ne juthasson olyan adatok és információk birtokába, amelyek megismerésére csak félként lenne jogosult, abban az esetben azonban nem, ha a perbe nem kíván belépni. A tájékoztatás során fokozottan kerülni kell a személyes adatok indokolatlan közlését, és fokozottan törekedni kell a kereset és az ellenkérelem, illetve a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelem tartalmának tényszerű és tömör ismertetésére. A tájékoztatásnak a felajánlott bizonyítékok és bizonyítási indítványok felsorolását is tartalmaznia kell.

k) Az igénylő nyilatkozattételére nyitva álló 30 napos határidő törvényben meghatározott határidő, ezért annak meghosszabbítására a Pp. 147.§ (2) bekezdése alapján nincs lehetőség.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó joganyagok

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 6:53–6:55. §

27/2003. (VII. 2.) IM rendelet a bíróságon kezelt letétekről 2. §, 10. §, 32. §

50. § [Elődmegnevezés]

(1) Az az alperes, aki ellen olyan jog iránt indítanak pert, amelyet ő harmadik személy nevében gyakorol, e harmadik személy perbeállítását a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig kezdeményezheti.

(2) Az (1) bekezdés szerinti perbeállítás kezdeményezése során a 49. § (2) és (4) bekezdését kell alkalmazni.

(3) Ha a harmadik személy elismeri, hogy a vitás jogot az alperes az ő nevében gyakorolja, és a bíróság felhívásának közlésétől számított harminc napon belül úgy nyilatkozik, hogy perbe kíván lépni, a bíróság a perbelépést engedélyezi, az alperest – kérelmére – a felperes beleegyezésével a perből elbocsátja. A pert a felperes és az alperes helyébe lépő harmadik személy között kell tovább folytatni. Ha a perbeállítás kezdeményezése e törvény rendelkezéseinek nem felel meg, a bíróság a perbeállítás iránti kezdeményezést visszautasítja.

Áttekintés

Az az alperes, aki ellen olyan jog iránt indítanak pert, amelyet ő más nevében gyakorol, e perben nem álló harmadik személy perbe állítását kezdeményezheti. A gyakorlatban ez akkor fordulhat elő, amikor az alperes jogszabály vagy szerződés alapján tulajdonosi részjogosultságot gyakorol (például zálogtárgy birtokosaként, letéteményesként, bizományosként, haszonélvezőként, használóként, bérlőként, megbízottként vagy képviselőként), és olyan pert indítanak ellene, amelyet a tulajdonossal szemben kellett volna megindítani.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A perbe állítás kezdeményezését írásban vagy a tárgyaláson szóban kell bejelenteni, és meg kell jelölni annak okát. Perbe állítás a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig kezdeményezhető.

b) Ha a perbe állítás kezdeményezése az eljárásjogi szabályoknak megfelel, azaz:

– az alperestől származik,

– tartalmazza a perbe állítás indokát, és

– a perfelvétel lezárása előtt jut a bíróság tudomására,

akkor a bíróság a kérelmet közli a felperessel és a harmadik személlyel.

A felperessel csak a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelmet kell közölni, a harmadik személyt azonban röviden tájékoztatni kell a per állásáról, a perbe állítás kezdeményezésének indokáról, továbbá fel kell hívni arra, hogy 30 napon belül nyilatkozzon perbe lépési szándékáról. Ha a harmadik személy elismeri, hogy a per olyan jog iránt folyik, amelyet az alperes az ő nevében gyakorol, és perbe kíván lépni, továbbá perbe lépési szándékát határidőben közli a bírósággal, akkor a bíróság engedélyezi perbe lépését, az alperest pedig kérésére – a felperes beleegyezésével – a perből elbocsátja. A harmadik személy perbe lépéséhez a felperes hozzájárulására nincs szükség. A bíróság a perbe lépésről és az alperes elbocsátásáról fellebbezhető végzést hoz.

c) Ha a bíróság az alperest a perből elbocsátja, akkor a per a felperes és a harmadik személy mint alperes között folyik tovább. Ha az alperes az elbocsátását nem kéri, vagy ahhoz a felperes nem járul hozzá, akkor az alperes és a harmadik személy pertársként vesz részt a perben, és a perköltséget – pervesztességük esetén – egyetemlegesen kell viselniük a Pp. 92. § (1)–(2) bekezdései értelmében.

d) Ha a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelem nem felel meg az eljárásjogi szabályoknak, vagyis

– a perfelvétel lezárása után terjeszti elő az alperes a kezdeményezést,

– a harmadik személy nem ismeri el, hogy a per olyan jog iránt folyik, amelyet az alperes az ő nevében gyakorol,

– a harmadik személy nem kíván perbe lépni,

– a harmadik személy perbe lépési nyilatkozatát 30 napon túl, elkésve terjeszti elő, ezért nyilatkozata hatálytalan,

akkor a bíróság a perbe állítás kezdeményezését külön fellebbezhető végzéssel visszautasítja, és a per változatlanul folyik tovább.

e) Kérdésként merülhet fel, hogy milyen terjedelmű legyen az igénylőnek a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelemmel egyidejűleg a per állásáról küldött tájékoztatás.

A Pp. 50. § (2) bekezdése értelmében alkalmazandó Pp. 49. § (4) bekezdése szerint a harmadik személyt röviden kell tájékoztatni a per állásáról, amely rendelkezés helyes értelme szerint a harmadik személynek minden olyan információt meg kell kapnia, amelynek ismeretében eldöntheti, hogy a perbe be kíván-e lépni. E követelménynek való megfelelés érdekében szükséges a harmadik személlyel a perbe állítás alperes által közölt indokát is közölni. A tájékoztatás terjedelme azonban nem haladhatja meg a szükséges mértéket annak érdekében, hogy a harmadik személy ne juthasson olyan adatok és információk birtokába, amelyek megismerésére csak félként lenne jogosult. A tájékoztatás során fokozottan kerülni kell a személyes adatok indokolatlan közlését, és fokozottan törekedni kell a kereset és az ellenkérelem, illetve a perbe állítás kezdeményezése iránti kérelem tartalmának tényszerű és tömör ismertetésére. A tájékoztatásnak a felajánlott bizonyítékok és bizonyítási indítványok felsorolását is tartalmaznia kell.

f) A harmadik személy elismerő nyilatkozatának terjedelmét és következményét érintően lényeges, hogy a Pp. 50. §-a szerinti perbe állítás kezdeményezése esetén a harmadik személy perbe lépésének Pp. 50. § (3) bekezdése által előírt egyik előfeltétele, hogy a harmadik személy ismerje el azt, hogy a perben vitás jogot az alperes az ő nevében gyakorolja. A perbe állítás előfeltétele mindössze az alperes és a harmadik személy közti jogviszony létének és természetének (jogcímének) állítása, a harmadik személy perbe lépéséhez a harmadik személy részéről további érvelésre nincs szükség. A harmadik személy elismerő nyilatkozatát a perben nem szabad kiterjesztően értelmezni akkor sem, ha a harmadik személy perbe lépése érdekében tesz bármilyen, a perrel összefüggő további nyilatkozatot.

Mivel a harmadik személy bíróság felhívására tett nyilatkozatát perbe lépésének jogerős engedélyezése előtt, vagyis nem peres félként teszi, perbe lépése után a perfelvétel során nyilatkozatát megváltoztathatja és további nyilatkozatokat tehet. A jóhiszemű pervitellel ellentétes lenne azonban elismerésének oly mértékű változtatása, ami az eredeti alperes és közte fennálló jogviszony létét, illetve korábban állított természetét is vitatná.

g) Ha az a harmadik személy, akinek nevében az alperes a vitás jogot gyakorolja, belép a perbe, és a korábbi alperest a bíróság nem bocsátja el a perből, akkor a per eredeti alperese és az új alperes pertársként vesznek részt a perben, a felperesnek pedig célszerű keresetét az új helyzetre figyelemmel változtatnia.

h) A harmadik személy nyilatkozattételére nyitva álló 30 napos határidő törvényben meghatározott határidő, ezért annak meghosszabbítására a Pp. 147.§ (2) bekezdése alapján nincs lehetőség.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

51. § [Téves perlés]

Ha a felperes a pert nem az ellen indította meg, akivel szemben az igény érvényesíthető, a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig alperesként perbe vonhatja az általa megjelölt másik személyt. Ha a bíróság a perbevonást engedélyezi, a felperes által megjelölt személlyel mint alperessel a keresetet közli, és a korábbi alperest a perből elbocsátja, feltéve, hogy a perre az új alperessel szemben hatásköre és illetékessége van. Ha a perbevonás iránti kérelem e törvény rendelkezéseinek nem felel meg, a bíróság a kérelmet visszautasítja.

Áttekintés

Ha a felperes a perindítást követően észleli, hogy a pert nem az ellen indította meg, akivel szemben az anyagi jogszabályok szerint az igény érvényesíthető, akkor a Pp. 51. §-a arra biztosít számára lehetőséget, hogy az alperest megváltoztassa. A felperes a perben nem álló, általa megjelölt másik személy perbe vonását a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig közölheti a bírósággal. A bíróságnak a perbe vonni kívánt másik személlyel szemben hatáskörrel és illetékességgel kell rendelkeznie. Ha a kérelem e feltételeknek megfelel, akkor a bíróság az alperest a perből elbocsátja. A perből elbocsátott alperes perköltségét a Pp. 92. § (3) bekezdése értelmében a felperes köteles megtéríteni. Az alperes elbocsátását követően a bíróság a másik személlyel közli a keresetet, tehát az új alperes nem dönthet arról, hogy a perbe be kíván-e lépni vagy nem. Ha a kérelem az eljárásjogi feltételeknek nem felel meg, akkor azt a bíróság fellebbezhető végzéssel visszautasítja.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A téves perlés a felperes alperessel szembeni anyagi (passzív) perbeli legitimációjának hiányát, vagyis azt jelenti, hogy a felperes az általa érvényesített jogot nem az anyagi jogszabályokból kikövetkeztethető vagy az anyagi jogszabályokban meghatározott személlyel szemben érvényesíti. A perbeli legitimáció meglétéről vagy annak hiányáról a bíróság csak az érdemi határozatában foglalhat állást, ezért a bíróság nem tájékoztathatja a felperest arról, ha olyan alperest perel, akivel szemben igényét nem érvényesítheti. A felperes a bíróság tájékoztatásának hiányában saját keresete jogi hibájának felismerésével vagy az alperes védekezéséből juthat arra a következtetésre, hogy rossz alperest perel.

b) Az anyagi jogi perbeli legitimációtól megkülönböztetendő az eljárásjogi perbeli legitimáció. A bíróság kivételesen, a Pp. 176. § (2) bekezdés b) pontjára figyelemmel abban az esetben köteles a felperest a rossz alperes perbe vonásának tényéről hivatalból tájékoztatni, ha a per alperesét jogszabály konkrét személyi körre szűkítve határozza meg (vagyis a jogszabály előírja, hogy ki ellen kell a pert megindítani), és a felperes a pert nem e jogszabályban meghatározott személy ellen indítja. Ekkor a tájékoztatás jogalapja nem a Pp. 51. §-a, hanem a Pp. 176. § (2) bekezdés b) pontja, amelynek jogkövetkezménye a keresetlevél visszautasítása vagy az eljárás hivatalból történő megszüntetése lehet [Pp. 240. § (1) bekezdés a) pont].

c) A téves perlés szabályai csak abban az esetben alkalmazhatók, ha a tévesen perelt alperesnek az eljárás megindításakor volt perbeli jogképessége. Ha a felperes olyan alperes ellen indította a pert, akinek már az eljárás megindításakor sem volt perbeli jogképessége, akkor e hiba a Pp. 176. § (1) bekezdés e) pontja szerint a keresetlevél visszautasítását eredményezi, amire figyelemmel a Pp. 51. §-ának alkalmazása kizárt. A Pp. 51. §-a szerinti perbe vonás a perbeli jogképességgel nem rendelkező alperes perlésére vonatkozó eljárásjogi hiba orvoslására nem szolgálhat.

d) A Pp. 51. §-a szerinti perbe vonás esetén az új alperessel szemben is fenn kell álljanak a perindítás feltételei. Ha a per megindításának előfeltétele van, és a felperes a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig a Pp. 51. §-a alapján úgy szeretne másik személyt perbe vonni, hogy az új alperes vonatkozásában a perindítás előfeltétele nem teljesül, akkor a kérelmet a bíróságnak vissza kell utasítania. A leggyakoribb ilyen előfeltétel lehet a Pp. 254. § (1)–(2) bekezdései szerint a fizetési meghagyásos eljárás, a Pp. 495. §-a szerinti sajtószerv előtti kötelező előzetes eljárás, a Pp. 502. §-a szerinti sérelem orvoslása iránti kötelező előzetes eljárás, a Pp. 529. §-a szerinti Vht. 41.§-ában meghatározott előzetes eljárás és a Pp. 555. §-a szerinti előzetes eljárás lefolytatása, továbbá a Ptk. 6:548. §-a szerint a közhatalom gyakorlásával okozott kárért való felelősség megállapítása előtt a rendes jogorvoslat kimerítése.

e) Ha a felperes által perbe vont másik személlyel szemben a bíróságnak nincs hatásköre, illetve illetékessége, akkor a bíróságnak a perbe vonás iránti kérelmet vissza kell utasítania. Ebben az esetben az eredeti alperest a perből elbocsátani nem lehet, azonban a felperes nyilatkozatát az eredeti alperessel szemben előterjesztett keresettől való elállásnak kell tekinteni (BDT2017. 3621.).

f) A gyakorlatban kérdésként merülhet fel, hogy ha a bíróság a perfelvétel lezárása nélkül több perfelvételi tárgyalást tart, és a felperes a perfelvételi nyilatkozatok hatására dönt úgy, hogy a Pp. 51. §-a szerint új alperest von perbe, akkor az eljárást hogyan kell folytatni.

Az új alperessel a Pp. 51. § (1) bekezdése szerint a keresetet közölni kell, az új alperes vonatkozásában az eljárási cselekményeket a perindítási szaktól kell újra lefolytatni. A perindítás joghatásai az új alperes vonatkozásában – a Pp. 180. § (1) bekezdésére figyelemmel – a kereset közlésével állnak be, ezért a bíróságnak az új alperes vonatkozásában a Pp. 179. §-a szerint kell eljárnia, az új alperes vonatkozásában a kereset esetleges elismerésének következményeit alkalmazni lehet, továbbá (ha annak egyéb eljárásjogi feltételei fennállnak) a perben a Pp. 181. § (1) bekezdése szerinti bírósági meghagyás kibocsátásának is helye lehet.

A Pp. 51. §-a szerinti perbe vonás esetén nem hagyható figyelmen kívül az a tény, hogy a felperes azért akar másik személyt perbe vonni, mert felismerte azt, hogy az eredeti alperessel szemben az igénye alappal nem érvényesíthető. Az új alperesnek is meg kell adni azt a lehetőséget, hogy eldönthesse, hogy a keresettel érvényesített igény vonatkozásában akar-e védekezni, szeretné-e vállalni a tárgyalásokkal, bizonyítási eljárással együtt járó magasabb perköltség viselését.

g) Ha az új alperes perbe vonása előtt a bíróság ideiglenes intézkedést hozott, akkor az az új alperessel szemben az ideiglenes intézkedés hatálytalan, tekintettel arra, hogy annak meghozatalakor – mivel az új alperes az eljárásban nem vett részt – a Pp. 104. § (2)–(5) bekezdéseiben előírt garanciális szabályok nem érvényesülhettek, valamint az ideiglenes intézkedés a per eredeti alperesére vonatkozik. A Pp. nem tartalmaz rendelkezést erre a speciális esetre. Álláspontunk szerint, mivel a régi alperest a bíróság a perből elbocsátotta, és az ideiglenes intézkedés kizárólag a régi alperesre vonatkozott, a bíróságnak a tévesen perelt és a perből elbocsátott alperessel szemben meghozott ideiglenes intézkedését hatályon kívül kell helyeznie a régi alperes perből való elbocsátásával egyidejűleg.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó joggyakorlat

Kúria Pfv.20.652/2021/12.

Fővárosi Ítélőtábla Mf.31.003/2023/7.

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.621/2022/5.

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.063/2022/5.

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.011/2021/5.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 6:548. §

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról 41.§

52. § [Felperesi perbelépés a pertárs jogán]

(1) Az, akinek igénye érvényesítése céljából jogszabályban erre feljogosított személy vagy szervezet (a továbbiakban együtt: perindításra feljogosított személy), illetve az ügyész pert indított, a perbe történő belépése esetén a perben félként vesz részt.

(2) A más által indított perbe az, aki a per megindítására

a) jogszabály alapján, illetve a 37. § a) és b) pontja alapján maga is jogosult lett volna, a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig,

b) a 36. § alapján maga is jogosult lett volna, az elsőfokú ítélet meghozatalát megelőző tárgyalás berekesztéséig

a felperes pertársaként a perbe beléphet.

(3) Ha az (1) és a (2) bekezdés szerinti pertársak perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek – a 37. § b) pontjára tekintettel történő perbelépés esetét kivéve –, a bíróság azokat a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el.

Áttekintés

A Pp. 52.§-a azokat az eseteket szabályozza, amikor felperesi oldalon a Pp. 7. § (1) bekezdés 10. pontja szerinti keresetkiterjesztéssel történik változás, azaz a felperes a más által indított perbe lép be, kivéve a jogutódlás miatt bekövetkező perbe lépést vagy perbe vonást.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 52. §-a a Pp. 7. § 10. pontjában definiált keresetkiterjesztés felperesi oldalon bekövetkező alábbi négy esetét határozza meg:

– amikor a pert jogszabályban erre feljogosított személy/szervezet vagy az ügyész indítja valaki helyett, és a perbe e személy lép be [például Ptk. 4:193. §, Ptk. 2:28. § (1) bekezdés c) pont],

– amikor a más által indított perbe a jogszabályban erre feljogosított személy/szervezet vagy az ügyész lép be. Az ügyész a perbe a fél kérelmére, továbbá a bíróság értesítése vagy jogszabály alapján léphet be. Jogszabály alapján az ügyésznek többek között a Ctv. 65. § (1) bekezdése, a Civil tv. 11. § (4) bekezdése, a Ptk. 2:28. § (1) bekezdés d) pontja és a Ptk. 2:54. § (4) bekezdése alapján, a gyámhatóságnak pedig például a Ptk. 2:28. § (1) bekezdés c) pontja alapján van perindítási, illetve perbe lépési jogosultsága;

– amikor a más által indított perbe a Pp. 37. § a)–b) pontjai szerinti pertársaságot létrehozva lép be valaki; és

– amikor a más által indított perbe a Pp. 36. §-a szerinti pertársaságot létrehozva lép be valaki.

b) A Pp. 52.§ (2) bekezdés a) pontja szerinti keresetkiterjesztés időbeni korlátja a perfelvételt lezáró végzés meghozatala, míg a Pp. 52.§ (2) bekezdés b) pontja szerinti keresetkiterjesztés az elsőfokú ítélet meghozatalát megelőző tárgyalás berekesztéséig lehetséges. Ha a perbe lépési kérelem elkésett, a bíróság a Pp. 54.§ b) pontja alapján a kérelmet fellebbezhető végzéssel visszautasítja.

A perbe lépés feltétele az is, hogy a Pp. 37.§ a) és b) pontjai szerinti célszerűségi pertársaság feltételei fennálljanak, azaz ha a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása a pertársakra a perben történő részvétel nélkül is kiterjedne, vagy a perbeli követelések ugyanabból a jogviszonyból erednek. Nem léphet perbe további felperes, ha a perbe lépés a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaságot eredményezne, azaz ha a perbeli követelések hasonló ténybeli és jogi alapból erednek. Ha törvény által meg nem engedett pertársaságot eredményezne a személyváltozás, vagyis a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaság keletkezne, a perbe lépési kérelmet a bíróságnak vissza kell utasítania.

c) A perbe belépni kívánó személynek perbe lépési kérelme mellett – a Pp. 54. § (2) bekezdés c) pontjára figyelemmel – a Pp. 170–171. §-ainak megfelelő keresetet is elő kell terjesztenie. Ha a perbe lépni kívánó személy keresete hiánypótlás után sem felel meg a Pp. szabályainak, akkor a bíróságnak a perbe lépési kérelmet vissza kell utasítania.

d) A Pp. 52. § (2) bekezdése szerinti perbe lépés engedélyezéséről vagy a kérelem visszautasításáról a bíróságnak alakszerű határozatot kell hoznia, a perbe lépés engedélyezéséről nem fellebbezhető, míg a perbe lépési kérelem visszautasításáról a Pp. 56. § (2) bekezdése értelmében fellebbezhető végzés formájában.

e) A Pp. 52. § (3) bekezdése értelmében a bíróságnak a pertársak egymástól eltérő perbeli cselekményeit, illetve előadásait a per egyéb adatait is figyelembe véve kell elbírálnia, míg a Pp. 37. § b) pontja szerinti pertársaság esetében a pertársak perbeli cselekményeit, illetve előadásait önállóan kell megítélnie.

f) A perindításra jogszabályban erre feljogosított személy, illetve az ügyész és a perben érvényesített jog anyagi jogi jogosultja vonatkozásában a perköltség viselésére a Pp. 88. §-a irányadó.

g) Kérdésként merülhet fel, mely időponttól van helye keresetkiterjesztésnek. A Pp. 7. § (1) bekezdés 10. pontja értelmében kizárólag perben – azaz a kereset alperessel való közlését követően – lehetséges keresetkiterjesztés.

h) A Pp. 52. § (1) bekezdése szerinti perbe lépés alkalmazása a szabályozás rendezetlensége folytán eltérő joggyakorlathoz vezethet. A pert a perindításra feljogosított személy vagy az ügyész indítja, de a Pp. nem tartalmaz arra vonatkozó rendelkezést, hogy mely időpontig léphet perbe az anyagi jogi jogosult, akinek érdekében a pert megindították. Mivel a Pp. a perbe lépés időbeli korlátját minden más esetben meghatározza, ilyen korlátozás hiányában az anyagi jogi jogosult bármely időpontban perbe léphet felperesként. Ha az anyagi jogi jogosult perbe lép, rá éppúgy vonatkoznak a keresetkiterjesztés szabályai, azaz a Pp. 170–171.§-ainak megfelelő keresetlevelet is elő kell terjesztenie, azonban a Pp. 54. § (2) bekezdése nem fűz jogkövetkezményt ennek elmaradásához. A Pp. 54. §-ának rendelkezéseiből azt sem lehet kiolvasni, hogy a bíróságnak az anyagi jogi jogosult perbe lépését engedélyeznie kell alakszerű határozattal. Összességében a szabályozásból az olvasható ki, hogy az anyagi jogi jogosult bármikor perbe léphet, és ha a keresetlevele nem felel meg a Pp. 170–171.§-aiban foglalt követelményeknek, akkor vele szemben jogkövetkezményt nem lehet levonni, valamint a perbe lépéséről alakszerű határozatot sem kell hozni, a perbe lépő anyagi jogi jogosult nyilatkozatait, perbeli cselekményeit az érdekében fellépő személy nyilatkozataival, perbeli cselekményeivel együtt a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el a bíróság. Álláspontunk szerint azonban a perbe lépésről ebben az esetben is kell végzést hozni, és nyilvánvalóan nem lehetett a jogalkotó célja az, hogy egy elbírálásra alkalmatlan kereset alapján legyen kénytelen a bíróság a peres eljárást lefolytatni és döntést hozni, ezért ha a perbe lépő anyagi jogi jogosult hiánypótlás után sem terjeszt elő a Pp. 170–171. §-ainak megfelelő keresetlevelet, a bíróságnak a perbe lépési kérelmet vissza kell utasítania. A perbe lépési kérelem ezen okból történő visszautasítása érdeksérelmet nem okoz, mivel a perindításra feljogosított személy, illetve az ügyész az anyagi jogi jogosult érdekeit képviseli és az ítélet kézbesítésével az anyagi jogerő vele szemben is érvényesül még akkor is, ha a perben félként nem vett részt.

i) Speciális szabály vonatkozik a sajtó-helyreigazítás iránt indított perekre is, amelyekben a Pp. 500. § (2) bekezdés f) pontja értelmében keresetkiterjesztésnek nincs helye.

Joggyakorlat

Az ügyészi keresetindítás esetében az érintett személyek perbeli állását a keresettel elérni kívánt jogvédelem tárgya határozza meg. Ha az ügyész nem egyedileg meghatározható személyek jogainak, hanem a közérdek védelmében indít keresetet, mindazokat köteles perbe vonni, akiknek jogaira és kötelezettségeire a kereseti kérelem esetleges teljesítésének a hatálya kiterjed. Ebben az esetben a felperesi oldalon pertársaság nem állhat fenn (BDT2014. 3188. I–II.).

Kapcsolódó joggyakorlat

PK 196. szám

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.234/2023/8.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.229/2021/7.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:28. §, 2:54. §, Ptk. 4:193. §

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról 65. §

2011. évi CLXXV. törvény az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról 11. §

53. § [További alperes perbevonása]

A felperes – a jogutódlás esetét kivéve –

a) a 37. § a) és b) pontja szerinti pertársaság keletkezése esetén a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig,

b) a 36. § szerinti pertársaság keletkezése esetén az elsőfokú ítélet meghozatalát megelőző tárgyalás berekesztéséig

vonhat perbe további alperest.

Áttekintés

A Pp. 53. §-a azokat az eseteket szabályozza, amikor az alperesi oldalon a Pp. 7. § (1) bekezdés 10. pontja szerinti keresetkiterjesztéssel történik változás, azaz további alperest vonnak perbe, kivéve a jogutódlás miatt bekövetkező perbe vonást.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) További alperes perbe vonására célszerű pertársaság esetén csak abban az esetben van lehetőség, ha ezáltal a Pp. 37. § a) és b) pontjai szerinti pertársaság jönne létre, azaz ha a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása a pertársakra a perben történő részvétel nélkül is kiterjedne, vagy a perbeli követelések ugyanabból a jogviszonyból erednek. Nem lehet további alperest perbe vonni, ha ezáltal a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaság keletkezne, azaz ha a perbeli követelések hasonló ténybeli és jogi alapból erednek. Ha a törvény által meg nem engedett pertársaságot eredményezne a személyváltozás, azaz a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaság keletkezne, a kérelmet a bíróságnak a Pp. 54. § (2) bekezdés a) pontja alapján vissza kell utasítania. Ha további alperesek perbe vonását úgy engedi meg a bíróság, hogy a perbe vonás feltételei a felperesi nyilatkozatok alapján nem álltak fenn, és így olyan keresetet bírál el, amelynek előterjesztésére a Pp. nem ad lehetőséget, akkor lényeges eljárási szabálysértést követ el (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.289/2021/13.).

b) A Pp. 37. § a)–b) pontjai szerinti célszerű pertársaságot eredményező keresetkiterjesztés időbeni korlátja a perfelvételt lezáró végzés meghozatala, míg a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársaságot eredményező keresetkiterjesztés az elsőfokú ítélet meghozatalát megelőző tárgyalás berekesztéséig lehetséges. Ha a perbe vonási kérelem elkésett, a bíróság a Pp. 54. § (2) bekezdés b) pontja alapján a kérelmet visszautasítja.

A felperesnek a további alperes perbe vonására irányuló kérelme mellett – a Pp. 54. § (2) bekezdés c) pontjára és a Pp. 185. § (2) bekezdésére figyelemmel – keresetváltoztatást tartalmazó nyilatkozatot is elő kell terjesztenie. Ha a felperes keresetváltoztatást tartalmazó nyilatkozata hiánypótlás után sem felel meg a Pp. előírásainak, akkor a bíróságnak a perbe vonási kérelmet vissza kell utasítania.

c) A Pp. 53. §-a szerinti perbe vonás engedélyezéséről vagy a kérelem visszautasításáról a bíróságnak alakszerű határozatot kell hoznia, a perbe vonás engedélyezéséről nem fellebbezhető, míg a perbe vonási kérelem visszautasításáról a Pp. 56. § (2) bekezdése értelmében fellebbezhető végzés formájában.

d) Kérdésként merülhet fel, mely időponttól van helye keresetkiterjesztésnek. A Pp. 7. § (1) bekezdés 10. pontja értelmében kizárólag perben – azaz a kereset alperessel való közlését követően – lehetséges keresetkiterjesztés.

e) Ha a keresetkiterjesztéssel a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársaság, vagy a Pp. 37. § a) pontja szerinti célszerű pertársaság jön létre, akkor az eredeti alperes nyilatkozata a perbe vont alperesre is kihat. Emiatt a felperes akkor is perbe vonhat további alperest, ha a per kötelezően fizetési meghagyásos eljárással indult. E pertársaságok esetén nem bocsátható ki a perbe vont alperessel szemben bírósági meghagyás, ha a kereset közlése után nem terjeszt elő érdemi ellenkérelmet. Ezzel szemben ha a keresetkiterjesztéssel a Pp. 37. § b) pontja szerinti célszerű pertársaság jön létre, akkor az alperesek nyilatkozatai nem hatnak ki egymásra. Emiatt ha a pert a Pp. 254. § (1) bekezdése szerint fizetési meghagyásos eljárásnak kell megelőznie, akkor a felperes nem terjesztheti ki a keresetét olyan alperesre, akivel szemben a követelés csak fizetési meghagyásos eljárással érvényesíthető. Ha a pert nem kell megelőznie fizetési meghagyásos eljárásnak, vagy az igény kizárólag keresetlevéllel érvényesíthető, és a bíróság a perbe vonást engedélyezte, a perbe vont alperes mulasztása esetén a bírósági meghagyást vele szemben ki kell bocsátani.

f) Ha a bíróság további alperes perbe vonását a per érdemi tárgyalási szakában engedélyezi, akkor a Pp. 222. § (3) bekezdése szerint eljárva a keresetet közölnie kell a perbe vont alperessel, majd a perfelvételre vonatkozó szabályok szerint kell eljárnia.

g) Speciális szabály vonatkozik a sajtó-helyreigazítás iránt indított perekre is, amelyekben a Pp. 500. § (2) bekezdés f) pontja értelmében keresetkiterjesztésnek nincs helye.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2022. 4441.

Fővárosi Ítélőtábla Pf.20.275/2023/5.

Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.289/2021/13.

Szegedi Ítélőtábla Pf.20.330/2021/5.

54. § [A keresetkiterjesztés engedélyezése, a keresetkiterjesztés iránti kérelem visszautasítása]

(1) Ha az 52. § (2) bekezdése szerinti perbelépés, illetve az 53. § szerinti perbevonás e törvény rendelkezéseinek megfelel, a bíróság a perbelépést, illetve a perbevonást engedélyezi, ellenkező esetben a kérelmet visszautasítja.

(2) A bíróság az 52. § (2) bekezdése szerinti perbelépés, illetve az 53. § szerinti perbevonás iránti kérelmet visszautasítja, ha

a) a személyváltozás törvény által meg nem engedett pertársaságot eredményezne,

b) a személyváltozás bejelentése elkésett, vagy

c) a személyváltozást kezdeményező személy – bírósági felhívás ellenére – nem terjeszt elő a keresetlevélre vonatkozó szabályoknak megfelelő, a személyváltozással összefüggő keresetet.

Áttekintés

A Pp. 54. §-a a Pp. 52–53. §-aiban szabályozott keresetkiterjesztés eljárási szabályait részletezi, egészíti ki.

A bíróságnak a Pp. 52. § (2) bekezdése, valamint a Pp. 53. §-a szerinti keresetkiterjesztés esetén alakszerű határozatot kell hoznia a perbe lépés vagy perbe vonás engedélyezéséről, illetve a kérelem visszautasításáról. A bíróság az eljárási szabályoknak megfelelő kérelem esetében a perbe lépést vagy perbe vonást nem fellebbezhető végzéssel engedélyezi, míg az eljárási szabályoknak meg nem felelő kérelmet a Pp. 56. § (2) bekezdése értelmében fellebbezhető végzéssel visszautasítja.

Azt a három esetet, amikor a keresetkiterjesztés érdekében előterjesztett perbe lépési vagy perbe vonási kérelmet vissza kell utasítani, így

– a személyváltozás a Pp. 37. § c) pontja szerinti pertársaságot eredményezne,

– a személyváltozás iránti kérelem elkésett, illetve

– a személyváltozással összefüggő keresetváltoztatás hiánypótlás ellenére sem felel meg a Pp. követelményeinek

a Pp. 54. § (2) bekezdése határozza meg. A kérelem egyéb okból nem utasítható vissza.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A keresetkiterjesztés során is figyelemmel kell lenni a Pp. 173. § (3) bekezdésében foglaltakra, azaz a fél személye vonatkozásában egymással eshetőleges vagy vagylagos viszonyban álló több kereset (látszólagos személyi keresethalmazat) nem terjeszthető elő.

A felperesi pertársaságot eredményező keresetkiterjesztés érdekében perbe lépni kívánó személy nem terjeszthet elő olyan tartalmú keresetet, hogy elsődlegesen az I. r. felperes javára, és ha az I. r. felperes keresete nem alapos, akkor másodlagosan a II. r. felperes javára kéri az alperes marasztalását. Az alperesi pertársaságot eredményező keresetkiterjesztés érdekében a felperes nem terjeszthet elő olyan keresetváltoztatást, hogy elsődlegesen az I. r. alperestől, és ha vele szemben nem alapos a kereset, akkor másodlagosan a perbe vonni kívánt II. r. alperestől kéri a teljesítést.

b) Az alperesi oldalon pertársaságot eredményező keresetkiterjesztés előző bekezdésben írt korlátja alól abban az esetben van kivétel, ha jogszabály engedi meg a látszólagos személyi keresethalmazat előterjesztését {például közkereseti társaság és tagja [Ptk. 3:139. § (3) bekezdés], betéti társaság és beltagja [Ptk. 3:155. § és 3:139. § (3) bekezdés], adós és sortartó kezes (Ptk. 6:419. §) esetében}.

c) A perbe lépő felperes, illetve a perbe vont alperes csak a keresetkiterjesztést engedélyező végzés jogerőre emelkedése után gyakorolhatja perbeli jogait.

d) A felperesi oldalon történő keresetkiterjesztés érdekében perbe lépni kívánó személynek a belépés iránti kérelmével egyidejűleg kell keresetét is előterjesztenie, az alperesi oldalon történő keresetkiterjesztés érdekében alperest perbe vonni kívánó felperesnek pedig a perbe vonás iránti kérelmével egyidejűleg kell keresetváltoztatását is előterjesztenie annak érdekében, hogy a bíróság a Pp. 54. § (2) bekezdés a) és c) pontjaiban írt feltételeket vizsgálni tudja. Ha a kereset vagy keresetváltoztatás a kérelem előterjesztésével egyidejűleg nem kerül előterjesztésre vagy hiányosan kerül előterjesztésre, akkor a bíróságnak hiánypótlást kell kiadnia, továbbá ha a bíróság a perbe lépési kérelmet visszautasítja, akkor a perbe lépni kívánó személyt e végzés ellenére megilleti a fellebbezés joga, hogy a perben nem fél. Mindebből következően a perbe lépni kívánó személyt perbe lépése előtt is meg kell hogy illessék azon perbeli jogosultságok, amelyek a perbe lépésével kapcsolatban rá vonatkozó bírói intézkedésekkel szemben a peres felet megilletik.

Joggyakorlat

a) Lényeges eljárási szabálysértést követ el az elsőfokú bíróság, ha további alperesek perbe vonását úgy engedi meg, hogy a perbe vonás feltételei a felperes nyilatkozatai alapján nem álltak fenn, és így olyan keresetet bírál el, amelynek előterjesztésére a Pp. nem ad lehetőséget (BDT2022. 4491.).

b) A keresetlevél a peres eljárást megindító beadvány, amely tartalmazza a keresetet és a per megindításához szükséges további adatokat. A peres eljárás folyamán előterjesztett személyi keresetkiterjesztést tartalmazó beadvány vagy a tárgyaláson előadott ilyen kérelem nem azonos a keresetlevéllel, azonban a bíróság elsődlegesen ebben az esetben is a per előfeltételeit vizsgálja. Ha a perbe vont alperessel szemben az idézés kibocsátásának akadálya áll fenn, a kérelmet – a keresettel érvényesített anyagi jog érdemi vizsgálata nélkül – el kell utasítani (hatályos terminológia szerint: vissza kell utasítani) (BDT2010. 2326.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. július 5-i Országos Tanácskozásának 5. állásfoglalása

BDT2022. 4441.

Győri Ítélőtábla Gf.20015/2021/4.

Székesfehérvári Törvényszék G.40.071/2020/19.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 3:139. §, 3:155. §, 6:419. §

55. § [Pénzbírság alkalmazása személyváltozás késedelmes kezdeményezése esetén]

(1) Ha az 52. § (2) bekezdés b) pontja szerinti perbelépésre vagy az 53. § b) pontja szerinti perbevonásra a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően kerül sor, a perbe belépőnek, vagy a perbevonást kezdeményezőnek valószínűsítenie kell, hogy a perbelépés, perbevonás szükségességéről, illetve a perről csak a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően értesült, ellenkező esetben a bíróság pénzbírsággal sújtja.

(2) Ha a 49–51. §, az 52. § (2) bekezdés a) pontja, illetve az 53. § a) pontja szerinti esetekben a perfelvételi tárgyalást, illetve a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát – kizárólag a perbeállítás kezdeményezése, a perbevonás vagy perbelépés miatt – kell elhalasztani és a rendelkezésre álló adatok alapján megállapítható, hogy a halasztásra a személyváltozást kezdeményező fél, képviselő vagy más perbeli személy indokolatlanul késedelmes nyilatkozata miatt került sor, a bíróság e személyt pénzbírsággal sújtja.

Áttekintés

A Pp. 55. §-ában foglalt szankciók az eljárás időszerű befejezését szolgálják, és az azt gátló rosszhiszemű, perelhúzó magatartást büntetik a Pp. perkoncentrációt, a felek eljárástámogatási és igazmondási kötelezettségét, valamint a perbeli jogok jóhiszemű gyakorlását előíró alapelveire alapítva, és azok megszegése miatt. A bíróságnak a Pp. 55. §-ában meghatározott esetekben a késlekedés következményeinek súlyával kapcsolatban mérlegelési lehetősége nincs, a pénzbírság kiszabása azokban az esetekben kötelező, amelyekben a bírság kiszabásának feltételei fennállnak.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 55. § (1) bekezdése azokban az esetekben írja elő pénzbírság kiszabását, amelyekben a perfelvétel lezárása és az elsőfokú ítélet meghozatalát megelőző tárgyalás berekesztése között a felperes pertársának perbe lépése, illetve az alperesi oldalon további alperes perbe vonása a Pp. 36. §-a szerinti kényszerű pertársaságot eredményez, és a perbe lépést, illetve perbe vonást kezdeményező személy vagy fél nem tudja valószínűsíteni, hogy a perbe lépés, illetve perbe vonás szükségességéről vagy a perről csak a perfelvételt lezáró végzés meghozatalát követően értesült. Ezen esetekben a perbe lépési, illetve perbe vonási kérelem előterjesztése ugyan nem elkésett, de a perfelvétel kiegészítésének elkerülhetetlensége miatt a per felróható, ezért szankcionálandó elhúzódását fogja eredményezni.

b) A Pp. 55. § (2) bekezdése pedig azokban az esetekben írja elő pénzbírság kiszabását, amelyekben a perfelvételi tárgyalást, illetve a perfelvétel lezárását kizárólag azért kell elhalasztani, mert a pertárgy igénylése, az elődmegnevezés, a téves perlés vagy a Pp. 37.§ a)–b) pontjai szerinti célszerű pertársaságot eredményező keresetkiterjesztés érdekében kérelmet előterjesztő fél, képviselő, illetve más perbeli személy a személyváltozással kapcsolatos kérelmét indokolatlanul késedelmesen terjeszti elő. Ezen esetekben a perbe állítás kezdeményezése, avagy a perbe lépési vagy perbe vonási kérelem előterjesztése ugyan nem elkésett, de a perfelvétel elhúzódása miatt a per felróható, ezért szankcionálandó elhúzódását fogja eredményezni.

c) Előfordulhat, hogy a bíróság nem a keresetkiterjesztés, hanem a Pp. 215–216. §-aiban meghatározott okból kénytelen a perfelvételt az érdemi tárgyalási szakban kiegészíteni, és a keresetkiterjesztésre irányuló nyilatkozatot jogosultja ekkor terjeszti elő arra hivatkozással, hogy a perfelvétel más okból történő kiegészítése miatt e nyilatkozat nem eredményezi az eljárás elhúzódását. A bíróság a Pp. 222. §-a szerint csak a változással érintett részben rendelheti el a perfelvétel kiegészítését, ezért a keresetkiterjesztés előterjesztése esetén szükséges eljárásjogi cselekményeket a más okból történő perfelvétel kiegészítéstől függetlenül további perbeli cselekményként kell megtenni. A pénzbírságot ebben az esetben e többletcselekmények perelhúzó hatása miatt kell kiszabni abban az esetben, ha annak feltételei fennállnak.

d) Azt, hogy mi minősül a személyváltozás indokolatlanul késedelmes kezdeményezésének, mindig az ügy egyedi sajátosságainak mérlegelésével, a bíróság rendelkezésére álló adatok összességéből lehet eldönteni. A bíróság a pénzbírság kiszabása körében tehát nem azt mérlegelheti, hogy a késlekedésnek milyen súlyú következményei vannak a perben, hanem azt, hogy a személyváltozást kezdeményező személy nyilatkozatát indokolatlan késedelemmel vagy okkal terjesztette elő a per adott pillanatában.

e) A Pp. 55. §-a értelmében a bíróság nem csak a felet vagy képviselőjét, hanem azt a kezdeményezésével vagy kérelmének előterjesztésével késlekedő személyt is pénzbírsággal köteles súlytani, aki kezdeményezésének vagy kérelmének visszautasítása miatt utóbb mégsem válik peres féllé.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

56. § [Perorvoslat személyváltozás esetén]

(1) A 49–51. § szerinti esetekben a perbelépés, valamint a perből történő elbocsátás tárgyában hozott határozat ellen külön fellebbezésnek van helye.

(2) A 47. § és a 48. §, valamint az 54. § szerinti perbelépés-, perbevonás iránti kérelmet, illetve a perből történő elbocsátás iránti kérelmet visszautasító határozat ellen külön fellebbezésnek van helye.

Áttekintés

A Pp. 56. §-a azt határozza meg, hogy a felek személyének változásával kapcsolatos végzések közül melyek ellen van helye külön fellebbezésnek, amiből következően meghatározhatók azok a végzések is, amelyek ellen külön fellebbezésnek nincs helye.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 47–48. §-ai alapján történő jogutódlás esetén külön fellebbezésnek van helye a perbe lépés, valamint a perbe vonás iránti kérelmet visszautasító végzés ellen, valamint a perből történő elbocsátás iránti kérelmet visszautasító végzés ellen. A Pp. 47–48. §-ai alapján történő jogutódlás esetén nincs helye külön fellebbezésnek a jogutód perbe lépését, illetve perbe vonását engedélyező végzés ellen, valamint a jogelődöt a perből elbocsátó végzés ellen.

b) A Pp. 49. §-a (a pertárgy igénylése) alapján előterjesztett kérelem esetén külön fellebbezésnek van helye a per tárgyát részben vagy egészben maga részére igénylő személy perbe lépését engedélyező, az alperest perből elbocsátó és a perbe állítás iránti kezdeményezést visszautasító végzés ellen.

c) A Pp. 50. §-a (elődmegnevezés) alapján előterjesztett kérelem esetén külön fellebbezésnek van helye a harmadik személy perbe lépését engedélyező, az alperest perből elbocsátó és a perbe állítás iránti kezdeményezést visszautasító végzés ellen.

d) A Pp. 51. §-a (téves perlés) alapján előterjesztett kérelem esetén külön fellebbezésnek van helye a perbe vonást engedélyező, az alperest perből elbocsátó és a perbe vonás iránti kérelmet visszautasító végzés ellen.

e) A Pp. 52. §-a szerinti perbe lépés iránti kérelmet visszautasító, valamint a perből történő elbocsátás iránti kérelmet visszautasító végzés ellen külön fellebbezésnek van helye. A Pp. 52. §-a szerinti perbe lépést engedélyező végzés ellen nincs helye külön fellebbezésnek.

f) A Pp. 53. §-a szerinti perbe vonás iránti kérelmet visszautasító, valamint a perből történő elbocsátás iránti kérelmet visszautasító végzés ellen külön fellebbezésnek van helye. A Pp. 53. §-a szerinti perbe vonást engedélyező végzés ellen nincs helye külön fellebbezésnek.

g) Annak, hogy a peres felek személyében bekövetkező változással kapcsolatban nem minden végzés ellen van helye külön fellebbezésnek, kettős célja van: egyrészt a per indokolatlan elhúzódásának megakadályozása, másrészt annak lehetővé tétele, hogy a perjogi és anyagi jogutódlás érdemi felülvizsgálatára együttesen kerülhessen sor, és az ítélet elleni fellebbezéssel érintett másodfokú eljárásban is teljeskörűen vizsgálható legyen a fél perbeli legitimációja (a Pp. 56. §-ához fűzött részletes indokolás).

h) A perbe lépő vagy perbe vont alperes nem élhet fellebbezéssel a korábbi alperest a perből elbocsátó végzéssel szemben, mind a régi, mind az új alperes csak a rá vonatkozó rendelkezéseket fellebbezheti meg.

Joggyakorlat

A jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. július 5-i Országos Tanácskozásának 5. állásfoglalása

BH1988. 243.

Szegedi Ítélőtábla Pf.20.330/2021/5.

16. A támogató részvétele a perben

57. § [A támogató jogai, kötelességei és szerepe a perben]

(1) Ha a fél részére a gyámhatóság támogatót vagy hivatásos támogatót (a továbbiakban együtt: támogató) rendelt ki, a támogató

a) a féllel egyidejűleg a per során valamennyi eljárási cselekménynél – ideértve a nyilvánosság kizárásával megtartott tárgyalást is – jelen lehet, távolléte azonban az eljárási cselekmény teljesítésének, valamint a per folytatásának nem akadálya,

b) a jognyilatkozat megtételének elősegítése érdekében a féllel – a tárgyalás rendjét meg nem zavaró módon – egyeztethet.

(2) A támogató az általa támogatott fél helyett nyilatkozattételre nem jogosult.

(3) A bíróság az (1) és (2) bekezdésben foglaltakról a felet és a jelen lévő támogatót tájékoztatja.

(4) A támogató perbeli eljárási cselekményen történő részvételéről a támogatott fél gondoskodik, a bíróság ezzel kapcsolatos intézkedést nem tesz.

(5) A támogatói minőséget igazoló gyámhatósági határozatot vagy tanúsítványt az első olyan eljárási cselekménynél kell a bíróságnak bemutatni, amelyen a támogatott személy a támogatóval együtt vesz részt.

Áttekintés

A támogatott döntéshozatal a Ptk. Második Könyv Második Rész IX. Címe szerinti cselekvőképességet nem érintő, az érintett személy önrendelkezését és jogainak védelmét szolgáló jogintézmény.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A támogatót minden esetben a gyámhatóság rendeli ki olyan nagykorú, cselekvőképes természetes személy részére, akinek belátási képessége a döntések meghozatalában kisebb mértékben csökkent. Támogató kirendelésére két esetben kerülhet sor: az érintett személy saját kérelmére vagy a bíróság megkeresésére. A gyámhatóság támogatót vagy hivatásos támogatót rendel ki. A kirendelés határozatlan időre szól [Támtv. 2. § (1) bekezdés].

A támogatás lehet általános, vagy korlátozódhat egyes ügycsoportokra is. Támogatót olyan ügycsoportra nem lehet kirendelni, amely tekintetében az érintett személy cselekvőképességet érintő gondnokság alatt áll. A gyámhatóság elsődlegesen a támogatott által megjelölt legfeljebb két személyt rendelhet ki támogatóként [Támtv. 2. § (2) bekezdés, 3. § (1) bekezdés]. Szükséges, hogy a támogató a törvényi előírásoknak megfelelő személy legyen, ne álljon fenn vele szemben kizáró ok, és a támogatói feladatok ellátását el is vállalja. Ha a támogatott nem tud megjelölni ilyen személyt, vagy a megjelölt személy nem vállalja a feladat ellátását, akkor rendel ki a gyámhatóság hivatásos támogatót.

b) A Ptk. 2:38. § (2) bekezdése szerint, ha a cselekvőképességet érintő gondnokság alá helyezési perben a bíróság úgy ítéli meg, hogy a cselekvőképesség részleges korlátozása sem indokolt, de az érintett személy meghatározott ügyei intézésében belátási képességének kisebb mértékű csökkenése miatt segítségre szorul, a gondnokság alá helyezés iránti keresetet elutasítja, és határozatát közli a gyámhatósággal. A támogatót a bíróság határozata alapján az érintettel egyetértésben a gyámhatóság rendeli ki.

c) A támogató a támogatói minőségét köteles igazolni a bíróságnak az első olyan perbeli cselekménynél, amelynél a támogatott személlyel együtt részt vesz [Pp. 57. § (5) bekezdés]. Az igazolás a gyámhatósági kirendelő határozattal vagy e célra kiadott tanúsítvánnyal történik. A támogató – támogatói minőségének igazolását követően – a tárgyaláson vagy személyes jelenlétet igénylő eljárási cselekményeknél a támogatott személlyel együtt jelen lehet [Pp. 57. § (1) bekezdés a) pont], és őt tanácsaival segítheti a nyilatkozatok megtételében. Fontos, hogy minden esetben a támogatott személy teszi meg a nyilatkozatot, erre helyette a támogató nem jogosult.

A bíróság feladata, hogy ellenőrizze a támogató támogatói minőségét, tájékoztassa a támogatott személyt és a támogatót eljárási jogaikról, valamint tűrje azt, hogy a támogatott személy a nyilatkozatai megtétele előtt a támogatóval konzultál. A bíróság kizárólag a támogatott személlyel tartja a kapcsolatot, neki küldi az idézést, a bírósági határozatokat, a beadványokat. A támogatott személy kötelezettsége arról gondoskodni, hogy a támogató a feladatai ellátásához szükséges minden információról tudomást szerezzen, és az eljárási cselekményeken vele együtt jelen legyen.

d) A támogató bírósági megkeresésre történő kirendelését a törvény korlátozza, arra kizárólag a Ptk. 2:38. § (2) bekezdésében meghatározott pertípusban, az ott írt feltételek teljesülése esetén kerülhet sor. A cselekvőképességet érintő gondnokság alá helyezés iránti perekben a kereset elbírálása mindig szakkérdésen alapul. Ebből következően az ítélet meghozatalakor a bíróságnak mindig rendelkezésére áll orvosszakértői vélemény az érintett fél ügyei viteléhez szükséges belátási képességének mértékéről, tehát a bíróság mindig megalapozottan tud dönteni a gyámhatóság megkereséséről. E tény ellenére a gyámhatóság még a bíróság megkeresése esetén is csak az érintett fél egyetértésével rendelheti ki a támogatót, vagyis a bíróság jelzése csak tájékoztató jellegű. Az érintett személy egyetértésének hiánya esetén a bíróság jelzése – annak megalapozottsága ellenére is – súlytalan marad. E körülmény annak ellenére jelentősen csökkenti a támogatott döntéshozatal jogintézményének alkalmazását, hogy a támogató jelenlétének hiánya sok esetben jelentősen csökkenti az amúgy támogatóra szoruló felekkel lefolytatott bírósági (és egyéb) eljárások hatékonyságát.

e) A cselekvőképesség részleges vagy teljes korlátozása iránti perben a keresetnek a Ptk. 2:38. § (2) bekezdésében írt feltételnek megfelelő elutasítása esetén az ítélet rendelkező részében a kereset elutasításán túl a bíróságnak csak arról kell rendelkeznie, hogy a bíróság a támogató kirendelése iránti intézkedés megtétele végett a jogerős ítéletet megküldi a gyámhatóságnak, arról azonban nem, hogy a támogatott döntéshozatal általános jelleggel vagy mely ügycsoportokban szükséges. Azt, hogy a támogatott döntéshozatal általános vagy meghatározott ügycsoportokban szükséges, az ítélet indokolásában kell kifejteni és indokolni.

f) Ha a cselekvőképességet érintő gondnoksági perben a bíróság azt állapítja meg, hogy az érintett fél ügyei viteléhez szükséges belátási képessége valamely vagy valamennyi ügycsoportban csak kisebb mértékben csökkent, akkor a bíróság a Ptk. 2:19. § (2) bekezdésében meghatározott egyik feltételnek, vagyis a belátási képesség tartós vagy időszakonként visszatérő nagymértékű csökkenésének a hiányában a keresetet el kell hogy utasítsa, és a Ptk. 2:38. § (2) bekezdése értelmében akkor is meg kell hogy keresse a gyámhatóságot a támogató kirendelésének szükségessége miatt, ha az érintett fél a bíróság tájékoztatását (az ítélet kihirdetését) követően határozottan úgy nyilatkozik, hogy a támogató segítségét nem hajlandó igénybe venni. Ha a bíróság a támogatott döntéshozatalt indokoltnak látja, akkor az érintett személy egyetértése nem a gyámhatóság megkereséséhez szükséges (a megkeresésről a bíróság köteles rendelkezni), hanem a gyámhatósági eljárásban a támogató kirendeléséhez.

g) Kérdésként merülhet fel, hogy ha valamely eljárási cselekményen a támogatott személy nem tud részt venni, de a támogató igen, akkor a támogató megjelenhet-e az eljárási cselekményen, és gyakorolhatja-e az általa támogatott személy jogait. A támogató kizárólag a támogatott személlyel együtt vehet részt az eljárási cselekményen. Mivel a támogató nyilatkozattételre a támogatott személy helyett nem jogosult, a támogató a támogatott személy távollétében nem járhat el, és őt nem képviselheti. Ehhez képest a bíróság a személyes jelenlétet nem igénylő eljárási cselekményeknél (például valamely beadvány megszerkesztése, beadása) a támogató jelenlétét, illetve aktivitását nem tudja ellenőrizni, hiszen a beadványokat a támogatott személy írja alá a támogatóval történt (elméletileg csak) előzetes egyeztetés után. Azon személyes jelenléttel megvalósuló eljárási cselekményeknél, amelyeknél a támogatott személy és a támogató is jelen van, az a megoldás, hogy az egymással folytatott konzultációt követően a támogató nyilatkozik, a támogatott személy pedig csak azt jelenti ki, hogy a támogató nyilatkozata az ő nyilatkozata, akkor is szabálytalan, ha egyébként ez az életszerű és hatékony.

Joggyakorlat

Jelen szakaszhoz kapcsolódó releváns joggyakorlat nem került közzétételre.

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2014. május 21-i Országos Tanácskozásának 51. állásfoglalása

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2014. május 21-i Országos Tanácskozásának 50. állásfoglalása

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi CLV. törvény a támogatott döntéshozatalról 2. §, 3. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:38.§

17. Az ügyész részvétele a perben

58. § [Az illetékes ügyész és az ügyész eljárása jogi képviselő nélküli perekben]

(1) A bíróság előtt az ügyészségről szóló törvény rendelkezéseire figyelemmel eljárni jogosult illetékes ügyész jár el.

(2) Mindazokban a perekben, amelyekben a jogi képviselet nem kötelező, az ügyészre – abban a perben, amelynek megindítására törvény jogosítja fel, vagy amelyet ellene lehet megindítani, illetve amelyben törvény alapján felléphet – a jogi képviselővel eljáró félre vonatkozó szabályokat kell alkalmazni.

Áttekintés

a) Az Alaptörvény 29. cikk (2) bekezdés d) pontja értelmében a legfőbb ügyész és az ügyészség a nyomozással, a közvád képviseletével, valamint a büntetés-végrehajtás törvényessége feletti felügyelettel összefüggésben fennálló feladatai mellett törvényben meghatározottak szerint további feladat- és hatásköröket gyakorol. Az ügyészség az igazságszolgáltatás egyik szereplőjeként ezen utóbbi – büntetőjogon kívüli – közérdekvédelmi feladat- és hatáskörei gyakorlása során közreműködik annak biztosításában, hogy mindenki betartsa a törvényeket, a jogszabályok megsértése esetén – törvényben meghatározott esetekben és módon – fellép a törvényesség érdekében [Ütv. 1. § (1) bekezdés].

Az Ütv. fogalomrendszerében a fellépés nemcsak perindítási jogot, hanem a törvényes hatáskörök széleskörű gyakorlását jelenti, elsősorban bírósági peres és nemperes eljárások megindítását, valamint hatósági eljárások kezdeményezését és jogorvoslat előterjesztését, a törvénysértések kiküszöbölése érdekében [Ütv. 26. § (1) bekezdés]. Ha az ügyész fellép a törvénysértés megszüntetés érdekében, ennek során kifejtett álláspontja az érintettre nézve nem kötelező. Ha az ügyészi fellépés címzettje a törvénysértést maga nem orvosolja, az ügyész peres vagy nemperes eljárás kezdeményezésével bírósághoz fordul. Az ügyész továbbá a mások között folyó perben törvény felhatalmazása alapján felléphet, vagy a más által indított perbe beléphet. Jogorvoslati jog illeti meg a peres és nemperes eljárásban hozott határozatok közül azokkal szemben, amelyeket törvény alapján vele bármely módon közölni kell, és törvény által meghatározott esetben az ügyészt jogorvoslati jog illeti meg akkor is, ha az eljárásban félként nem vett részt, vagy a határozatot vele közölni nem kellett [Ütv. 27. § (4) bekezdés].

b) Az ügyész polgári eljárásokban betöltött szerepe speciális a hagyományos értelemben vett felekéhez képest, mivel az ügyész a peres és nemperes eljárásokban az Alaptörvényből, illetve a rá vonatkozó közjogi szabályozásból eredően nem alanyi jogon alapuló igényt érvényesít, hanem a jog által elismert közérdeket. A Pp. felhatalmazást ad az ügyész számára, hogy a jogaik védelmére nem képes személyek érdekében pert indítson, amely az érdekvédelem akadálya vagy nehézsége folytán válik közérdekűvé. A külön törvények alapján történő ügyészi keresetindítás nem valamelyik fél magánérdekét hivatott elősegíteni, hanem objektív nézőpontot biztosít az eljárásban, célja a jogsértés megszüntetése. Ezzel összefüggésben az Ütv. 27. § (6) bekezdése azt tartalmazza, hogy ha a törvény az ügyészt perindításra jogosítja, az eljárás közérdekűségét vélelmezni kell. Ez az ügyész közérdeket érvényesítő közjogi státuszát biztosítja, azonban nem jelenti azt, hogy ahol a perindításra feljogosító anyagi jogi tényállás a közérdek sérelmének bizonyítását írja elő, annak megvalósulását a konkrét eljárásban is vélelmezni kellene.

c) Azokban a peres és nemperes eljárásokban, amelyeket az ügyész közérdekvédelmi feladatainak ellátása érdekében indít vagy ellene indítanak, az ügyész a fél jogainak gyakorlására törvény által feljogosított absztrakt közjogi jogalany. Az ügyész eljárási részvétele során felmerülő kérdéseket (például perköltségviselés, kötelező jogi képviselet, eljáró ügyészi szerv) a Pp.-ben vagy más törvényekben külön rendelkezések tartalmazzák.

d) Törvény perindításra jogosíthatja az ügyészt különösen a nemzeti vagyonnal történő rendelkezéssel, a közpénzek jogszerűtlen felhasználásával, a semmis szerződéssel a közérdekben okozott sérelem megszüntetésével, a közhiteles nyilvántartásba bejegyzett adatokkal, a környezet-, természet- és termőföld védelmével, magánszemélyek fogyasztói szerződései (általános szerződési feltételek) megtámadásával, valamint családi jogállás megváltoztatásával összefüggésben [Ütv. 27. § (5) bekezdés].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Az eljárásban részt vevő ügyész félként való megnevezése eltérő a felekhez és más perbeli személyekhez képest. Ez abból fakad, hogy a perben vagy nemperes eljárásban a közérdekvédelmi feladatát és hatáskörét gyakorló ügyész sui generis perbeli jogalany, nem rendelkezik magánjogi jogalanyisággal. A Pp. 33. §-a alapján perbeli jogképességgel az rendelkezik, a perben fél az lehet, akit a polgári jog szabályai szerint jogok illethetnek és kötelezettségek terhelhetnek. Viszont a közérdekvédelmi feladatok teljesítése során keresetet indító ügyész perbeli jog- és cselekvőképessége nem a hagyományos alanyi jogosult Pp. 33–34. §-aiban szereplő fogalmak szerinti perbeli jog- és cselekvőképességéhez igazodik, mivel az ügyész keresetindítása törvényes feladatán alapul. Tehát az ügyész általános jogalanyisággal rendelkezik, és nem perbeli jog- és cselekvőképességgel, amely a feladatait meghatározó jogi szabályozásból fakad. Az ügyész perbeli legitimációja (legitimatio ad causam) sem anyagi jogi érdekeltségén, hanem a közérdek védelmében történő perindításra felhatalmazást adó rendelkezéseken alapul. Mindezek miatt a törvényi felhatalmazás alapján eljáró ügyészt absztrakt közjogi jogalanynak kell tekinteni. Így abban az eljárásban, amelyet az ügyész törvény alapján indít, vagy ellene indítanak, amelyben fellép, perbe lép vagy beavatkozik, a bírósághoz intézett beadványában a speciális perbeli jogalany megjelölésére az ügyész kifejezést kell alkalmaznia, emellett – zárójelben – fel kell tüntetnie az adott eljárási szakaszban eljáró ügyészi szervet és annak székhelyét, telefon- és faxszámát, valamint e-mail címét [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 37. § (1) bekezdés]. Az egyéb periratokban szintén az ügyész kifejezést kell feltüntetni. Viszont közigazgatási perben való ügyészi részvétel esetén a bírósághoz intézett beadványokban felperesként vagy perbe lépő félként az „ügyészség” szót kell alkalmazni [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 54/B. § (1) bekezdés].

b) A Pp. 58. § (1) bekezdése értelmében a bíróság előtt az Ütv. rendelkezései alapján eljárni jogosult illetékes ügyész jár el. A Pp. 58. § (1) bekezdése értelmezése kapcsán az ügyész szóhasználat alatt nem az ügyészt mint absztrakt közjogi jogalanyt, hanem a ténylegesen eljáró ügyészi szervet kell érteni, amely abból következik, hogy az ügyészi szervezet felépítéséből adódóan az eljárni jogosult illetékes ügyész meghatározása hatásköri és illetékességi kérdés.

Az Ütv. 8. § (3) bekezdése rögzíti, hogy az ügyészség szervezetét, működését és illetékességét – törvényi keretek között – a legfőbb ügyész utasítással szabályozza. Az eljáró ügyészi szerv az egyes eljárási szakaszonként változhat, mivel az eljárási feladatok ellátása az ügyészség szervezeti felépítéséből, valamint hatásköri és illetékességi rendszeréből adódóan más-más szinten történik. Amennyiben az ügy áttételére vagy kijelölésre nem kerül sor, akkor is más ügyészi szerv jár el első fokon, és más a fellebbviteli vagy felülvizsgálati eljárásban. Így például ha az elsőfokú eljárásban az ügyész részt vett, a másodfokú tárgyalásra már az illetékes ügyészt kell megidézni [Pp. 377. § (1) bekezdés]. Ez összeilleszthető az ügyész általános jogalanyiságával, mivel az adott eljárási szakaszban részt vevő ügyészséget a képviselő jogállása illeti meg, így a per során a keresetet indító absztrakt jogalany végig az ügyész marad, és az egyes eljárási szakaszokhoz igazodóan csak a képviseletet ellátó eljáró ügyészi szerv változik.

c) A peres és nemperes eljárás egyes szakaszaiban eljárni jogosult illetékes ügyészről az Ütv. felhatalmazása alapján az utasítás rendelkezik. A 21/2011. (XII. 20.) LÜ utasítás pedig az ügyészségek illetékességi területét határozza meg. Az ügyészi szervezet szintjei és hatáskörei alapvetően a bíróság szervezetrendszeréhez igazodnak. A bíróság előtt annak a főügyészségnek, illetve annak a járási ügyészségnek az ügyésze jár el, amelyik az illetékes bíróság területén működik. A főügyészség ügyésze pedig a főügyészség illetékességi területén lévő bármely járási (kerületi) bíróságnál eljárhat [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 34. § (1)–(2) bekezdés]. Az ítélőtáblához tartozó ügyekben az ítélőtábla illetékességi területén működő fellebbviteli főügyészség ügyésze jár el. Lényeges viszont, hogy annak ellenére, hogy az eljárni jogosult ügyész meghatározása alapvetően a bírósághoz igazodik, a másodfokú eljárás során elsődlegesen az elsőfokú és nem a másodfokú ügyész jár el. Ugyanis a Pp. 365. § (1) bekezdése alapján a másodfokú eljárást a fellebbezőnek az elsőfokú bíróságnál írásban benyújtott fellebbezéssel kell megindítania. A Pp. 366. § (1) és (2) bekezdései értelmében elsődlegesen az elsőfokú bíróságnak kell megvizsgálnia a fellebbezést, hogy határidőben érkezett-e, vagy hiánypótlásra szorul-e, és szükség esetén azt visszautasítja. A bíróság a fellebbezést és a per iratait csak akkor terjeszti fel, ha a fellebbezési határidő valamennyi jogosulttal szemben lejárt, illetve ha a fellebbezést valamennyi jogosult hiánytalanul benyújtotta. A másodfokú bíróság és – ebből következően – a másodfokú eljárásban eljáró ügyészi szerv tehát csak ezt követően járhat el a perben, ezért az elsőfokú eljárásban eljárni jogosult ügyészi szervezet terjeszti elő a fellebbezést (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.437/2020/13.).

d) A Legfőbb Ügyészség ügyésze bármely bíróságnál, a főügyészség ügyésze pedig a főügyészség illetékességi területén lévő bármely járási (kerületi) bíróságnál eljárhat [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 34. § (2) bekezdés]. A Legfőbb Ügyészség látja el a Kúria előtti eljárásokkal kapcsolatos közérdekvédelmi feladatokat. Az általános illetékességi szabályoktól eltérően lehetőség van arra is, hogy az ügy jellegére tekintettel a Legfőbb Ügyészség az eljárásra más ügyészséget jelöljön ki. A kijelölés történhet általános jelleggel az ügyek egy csoportjára vonatkozóan vagy egyedi ügyben. Az ügy bíróság általi áttétele esetén, illetve ha kijelölés folytán más bíróság jár el, az eljárásra az az ügyészség az illetékes, amelyik az utóbb eljáró bíróság előtt illetékes. Viszont ha a tényállás összetettsége, annak jogi megítélése indokolja, az áttételben érintett ügyészségek szakági vezetői megállapodása alapján az áttétel vagy a kijelölés ellenére illetékes maradhat a korábban eljáró ügyészség is [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 5. § (6) bekezdés].

e) A közigazgatási perben első fokon való eljárásra a felhívást benyújtó ügyészség ügyésze illetékes, aki az első fokon eljárt (mulasztás esetén az eljárásra köteles) közigazgatási szerv székhelye szerinti főügyészség ügyésze. A közigazgatási szervek működése gyakran átível az egyes illetékességi területeken. Ilyen esetekben annak a főügyészségnek az ügyésze illetékes, amelynek területét az ügy leginkább érinti. A miniszter végleges döntése esetén az eljárásra a Fővárosi Főügyészség ügyésze az illetékes [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás5. § (1a)–(2) bekezdés].

f) Az ügyész alperesként is részt vehet az eljárásban az ún. „tükörperekben,” amikor a keresetet vele szemben kell megindítani. Ennek egyik esete, ha a bíróság az ügyész keresete folytán rendelte el a gondnokság alá helyezést. Ekkor a keresetet a gondnokság alá helyezés megszüntetése, a cselekvőképességet részlegesen korlátozó gondnokság cselekvőképességet teljesen korlátozó gondnokságra változtatása, a cselekvőképességet teljesen korlátozó gondnokság cselekvőképességet részlegesen korlátozó gondnokság alá helyezésre módosítása, a cselekvőképességet részlegesen korlátozó gondnokság esetén a gondnokolt által önállóan nem gyakorolható ügycsoportok módosítása, a választójogból való kizárás, valamint a választójogból való kizárás megszüntetése iránt az ügyész ellen kell megindítani [Pp. 448. § (1) bekezdés]. Az ügyész alperesei pozíciójának másik lehetséges esete a szülői felügyelet visszaállítása iránt a per, amelyet akkor kell az ügyész ellen megindítani, ha a szülői felügyeletet a bíróság ügyészi keresetre szüntette meg [Ptk. 4:193. § (3) bekezdés]. Ezekben az ügyekben a bíróság előtt annak a főügyészségnek, illetve annak a járási ügyészségnek az ügyésze jár el, amelyik az illetékes bíróság területén működik, míg a főügyészség ügyésze a főügyészség illetékességi területén lévő bármely járási (kerületi) bíróságnál eljárhat [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 34. § (1)–(2) bekezdés]. Jelezni kell idekapcsolódóan, hogy a Be. 572. § (1) bekezdése alapján szülői felügyeleti jog megszüntetésére a büntetőeljárásban is sor kerülhet, mivel a büntető bíróság a Ptk.-nak a szülői felügyeleti jog megszüntetésére vonatkozó rendelkezései alapján az ügyészség indítványára megszüntetheti a vádlott szülői felügyeleti jogát, ha a vádlottat a gyermekének sérelmére elkövetett szándékos bűncselekményben bűnösnek mondja ki.

g) A hagyományos értelemben vett felekhez képest az eljárás során a bíróságnak nem az ügyész perbeli jog- és cselekvőképességét kell vizsgálnia – hiszen az törvényen alapul –, hanem a Pp. 35. § (1) bekezdésére figyelemmel azt, hogy a per tárgya tekintetében hatáskörrel és illetékességgel rendelkező ügyész jár-e el. Amennyiben nem a bíróság illetékességi területéhez igazodó ügyészség ügyésze jelentkezik képviselőként, akkor a Kúria 2/2012. Közigazgatási-munkaügyi-polgári jogegységi határozatában foglaltak értelmében fel kell hívni, hogy igazolja, hogy az adott ügybeni képviseletre ez a szerv jogosult. Az eljárásjogi jogkövetkezmények levonásra kerülnek, ha a bíróság előtt nem az Ütv. és a 3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás rendelkezéseire figyelemmel eljárni jogosult illetékes ügyész lépett fel. Ha olyan ügyész terjesztette elő a keresetet, akit erre a jogszabály nem jogosított fel vagy az illetékes bíróság előtt nem került kijelölésre, a keresetlevelet a Pp. 176. § (1) bekezdés g) pontja szerint idézés kibocsátása nélkül vissza kell utasítani (a hatályos terminológia szerint: a keresetlevelet kell visszautasítani), vagy az eljárás későbbi szakaszában a Pp. 240. § (1) bekezdés a) pontja alapján a per (a hatályos terminológia szerint: eljárás) megszüntetésének van helye (BDT2011. 2504.).

Ha az illetékesség hiánya a bíróság illetékességének hiányán alapul, lényeges, hogy ez csak a törvényi időbeli korláton belül érvényesülhet. A keresetlevél áttételéről a bíróság akkor rendelkezik, ha annak a Pp. 174. §-ában írt feltételei fennállnak, vagyis ha a keresetlevél alapján megállapítható, hogy a per elbírálása valamely más bíróság hatáskörébe vagy illetékességébe tartozik. Ha az illetékesség nem kizárólagos, az írásbeli ellenkérelem előterjesztését követően az illetékesség hiánya figyelembe nem vehető. Mivel az ügyész által indított közérdekű keresetek esetén az illetékesség nem kizárólagos, ezért az érdemi ellenkérelem előterjesztésének időpontját korlátként figyelembe kell venni.

h) Az illetékesség vizsgálata szempontjából ki kell emelni, hogy a Pp. 27. § (1) bekezdése lehetőséget ad arra, hogy a felek kiköthessék valamely bíróság illetékességét vagyonjogi ügyekben a felmerült jogvitájukra vagy a meghatározott jogviszonyból eredő jövőbeli jogvitájuk esetére. Az alávetésen alapuló kizárólagos illetékességi kikötés csak a szerződő felek egymás közti viszonyában keletkezett jogvitában irányadó. Az ügyész keresete esetén a per nem minősül a szerződést kötő felek egymás közti jogvitájának, az ügyészre az alávetéses illetékességi kikötés nem vonatkozik (BDT2011. 2504., BDT2000. 291.).

i) A Pp. általános szabályai szerint az egyes perbeli cselekményeken a fél személyesen vagy meghatalmazottja útján járhat el, amelyet igazolni kell, viszont az absztrakt közjogi jogalanykényt pert indító ügyész nevében eljáró ügyészi szervet képviselő ügyész – aki az eljáró ügyészi szerv nevében fizikailag jelen van – perbeli eljárásához meghatalmazására nincs szükség, mivel az ügyész képviseleti joga jogszabályon alapul. Erre tekintettel a Pp. perbeli meghatalmazás vizsgálatát, illetve igazolását előíró rendelkezései sem alkalmazhatók [például Pp. 70. §, Pp. 431. § (4) bekezdés].

j) A Pp. 58. § (2) bekezdésében írtakra figyelemmel azokban a perekben, amelyekben a jogi képviselet nem kötelező, tehát törvény eltérő rendelkezése hiányában a járásbíróság hatáskörébe tartozó perekben az ügyészre a jogi képviselővel eljáró félre vonatkozó szabályokat kell alkalmazni. Ebből következően az olyan perekben, amelyekben a jogi képviselet nem kötelező, az ügyész keresetét és beadványait a teljes eljárás során – figyelemmel a Pp. 244. § (1) bekezdésében foglaltakra is – nem a Nyomtatvány-rendelettel rendszeresített, a jogi képviselő nélkül eljáró fél által alkalmazható nyomtatványon terjeszti elő, hanem elektronikus úton, a Pp. 608. § (1) bekezdésében foglaltak és a DÁP tv. alapján, a DÁP tv.-ben és végrehajtási rendeleteiben meghatározott módon. A bíróság is elektronikusan kézbesít az ügyész részére, kivéve a tárgyaláson csatolt vagy kézbesíthető iratot, illetve határozatot. A kötelezően alkalmazandó űrlapok használatakor az ÁNYK űrlapra annak kialakítása folytán csak az eljáró ügyészi szerv adatai kerülnek felvitelre, hiszen az ÁNYK nem az ügyészre mint absztrakt közjogi jogalanyra szabottan került kialakításra (Kúria joggyakorlat-elemző csoportjának véleménye 2019.EI.II.J.GY.P.2.).

k) Kötelező jogi képviselet esetén az ügyészt úgy kell tekinteni, mintha jogi képviselővel járna el, amely a Pp. 58. § (2) bekezdésén és a 75. § (2) bekezdés b) pontján alapul. E két rendelkezésből okszerűen következik, hogy a Pp. 170. § (1) bekezdés c) pontjában előírtak ellenére a keresetlevél bevezető részében nem kell feltüntetni a felperes jogi képviselőjének nevét, székhelyét, telefonszámát, elektronikus levélcímét, és ennek elmaradása nem minősül visszautasítási oknak.

Joggyakorlat

a) A bírósági gyakorlat konzekvens az ügyész kereshetőségi jogának eljárási alapon történő kezelésében. Az ügyész mint absztrakt közjogi jogalany perbeli jogképessége nem értelmezhető a hagyományos fogalmak szerint, kereshetőségi joga pedig a keresetindításra felhatalmazást adó jogi szabályozásból fakad. Ezért a perbeli jogképesség hiánya perakadályként az ügyész esetében nem merülhet fel (Fővárosi Ítélőtábla Gf.40.080/2021/4.).

b) Általában a perbeli legitimáció (legitimatio ad causam) a fél és a per tárgya közötti anyagi jogi kapcsolatra, a félnek a vitában való érdekeltségére vonatkozik, vagyis azt jelenti, hogy a felperest megilleti az érvényesített jog az alperessel szemben. A perbeli legitimáció hiánya esetén a bíróság a keresetet ítélettel utasítja el (BH2001. 388., EBH2005. 1227.I., BDT2003. 758.). Az ügyész aktív perbeli legitimációjának a hiányára alapítottan viszont az eljárás nem szüntethető meg, mert a törvény jogosítja fel az ügyészt a per indítására, és abban a fél jogait gyakorolja (BDT2022. 4440., BDT2021. 4354., Szegedi Ítélőtábla Pf.20.304/2022/16.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Új Pp. Konzultációs Testület állásfoglalás 37. III.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye 29. cikk

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 572. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 4:193. §

2011. évi CLXIII. törvény az ügyészségről 1. §, 8. §, 26. § (1) bekezdés. 27. §

17/2020. (XII. 23.) IM rendelet a polgári perben és a közigazgatási bírósági eljárásban alkalmazható nyomtatványokról

3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás az ügyészség közérdekvédelmi feladatairól 5. §, 34. §, 37. §, 54/B. §

21/2011. (XII. 20.) LÜ utasítás az ügyészségek illetékességi területéről

59. § [Az ügyész általános perindítási, fellépési joga]

(1) Az ügyész a felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása mellett pert indíthat, ha a jogosult a jogainak védelmére bármely okból nem képes.

(2) Nem indíthat az ügyész pert olyan jog iránt, amelyet csak jogszabályban meghatározott személy vagy szervezet érvényesíthet.

(3) Ha az ügyészt az (1) bekezdésben meghatározott perindítási jog megilleti, de a perbeli részvételét megalapozó körülmények a per folyamán állnak be, az ügyész a perben felléphet. Ha az ügyészi fellépés törvényi feltételei fennállnak, a bíróság erről az ügyészt értesíti.

(4) Az ügyészt a perben, illetve fellépése esetén megilletik mindazok a jogok, amelyek a felet megilletik, egyezséget azonban nem köthet, jogról nem mondhat le, illetve jogokat nem ismerhet el.

(5) Ha az ügyész és a jogosult fél perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, a bíróság azokat a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el.

(6) Az ügyész fellépése kötelező a büntetőeljárásról szóló törvény szerint a bíróságnak megküldött polgári jogi igény alapján indult perben, ha a polgári jogi igényt a büntetőeljárásról szóló törvény szerinti ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel együtt terjesztették elő.

(7) Ha a peres eljárás során a jogi képviselet kötelező, a perben félként személyesen részt vevő jogosult jogi képviseletét az ügyész részvétele pótolja.

Áttekintés

Az ügyész közérdekvédelmi feladata, hogy közreműködjön abban, hogy az igazságszolgáltatás elérhető legyen azok számára is, akik jogaik érvényesítésére vagy védelmére fogyatékosságuknál, koruknál, helyzetüknél fogva vagy valamely más okból nem képesek [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 1. § d) pont]. A jogaik védelmére nem képes személyek érdekében történő keresetindítási és fellépési jog az ügyész perbeli részvételének általános formája, amely a jogvédelemre szoruló anyagi jogi jogosult igényéhez kötődik. Ez a megoldás nem ellentétes a Pp. rendszerével, mivel a felperes – vagy alperes – és az anyagi jogosult személye a Pp. alapján is elkülönülhet [2/2015. (II. 2.) AB határozat]. A jogvédelmi perindítás tehát alapvetően individuális jogvédelmi eszköz, de egyben mégis az ügyész közérdeket érvényesítő alkotmányos feladatához tartozik. A közérdekűség alapja ebben az esetben az, hogy az ügyész többnyire más szerv vagy személy által nem védett, illetőleg olyan, más által nem kezdeményezhető magánjogi érdekeket érvényesít, amely igényérvényesítés éppen az egyéb érdekvédelem akadálya vagy nehézsége folytán válik közérdekűvé [1/1994. (I. 7.) AB határozat].

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Az általános ügyészi (tehát nem külön jogszabályi felhatalmazáson alapuló) perindításnak három feltétele van. Pozitív feltétele a jogvédelmi képesség hiánya, míg két negatív feltétele (korlátja) a felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása, és az, hogy nem indíthat az ügyész pert olyan jog iránt, amelyet csak jogszabályban meghatározott személy vagy szervezet érvényesíthet. A feltételek vizsgálata az eljárás érdemi részében, és nem az ügyész kereshetőségi joga körében történik, hiszen az törvényen alapul. A Pp. 1. § (2) bekezdése érdekeltség hiányában törvényi felhatalmazáshoz köti a perindítás lehetőségét. E körben a Pp. 59. § (1) bekezdése feljogosítja az ügyészt az anyagi jogosult igényének perbeli érvényesítésére. A törvény tehát az ügyészt kereshetőségi joggal ruházza fel, amelyből az következik, hogy az ügyészt a keresetindítás már azzal megilleti, hogy az anyagi jogi jogosult jogvédelmi képtelenségére hivatkozik. A perbeli legitimáció feltételeinek megállapíthatósága az ügy érdemére tartozó kérdés, azt a bíróság ítéletében bírálja el, tehát hiányának okán az eljárás nem szüntethető meg, mert a törvény jogosítja fel az ügyészt a per megindítására. A kereseti kérelem megalapozottsága szintén az ügy érdemére tartozó kérdés, így a rászoruló jogvédelme érdekében a per akkor is megindítható, ha a bíróság a bizonyítási eljárás eredményeként a kereseti kérelmet utóbb alaptalannak találja.

b) A perindítás feltételei közül a jogvédelmi képesség hiánya az arra vonatkozó alkalmatlansága az anyagi jogosultnak, hogy saját igénye érvényesítése érdekében a pert megindítsa, illetve ügyét vigye a bíróság előtt. Ezért más személy javára akkor indokolt a perindítás, ha személyi körülményei vagy más ok miatt az alapvető jogait érintő pert maga nem tudja megindítani, vagy igényének érvényesítése nagyobb nehézségbe ütközik. A jogosult jogainak védelmére képtelennek általában akkor tekinthető, ha hátrányos szociális körülményeivel összefüggő ismeretszintje, jogban való járatlansága, mentális állapota miatt nem képes átlátni az őt ért jogsérelemből adódó jogérvényesítési lehetőségeit, illetve ha a jogos igénye érvényesítésében rajta kívül álló okból vagy fizikai állapotánál fogva akadályozott [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 38. § (2) bekezdés].

c) Az ügyészi keresetindítás feltételének a keresetlevél benyújtásának időpontjában fenn kell állnia. Ha a per tartama alatt a keresetindás feltételeiben változás történik (például az anyagi jogosult cselekvőképességét visszanyeri, vagy elhalálozik, és perbeli jogutódja lép a helyébe), vagyis a fél (jogutódja) jogai védelmére, eljárási jogai gyakorlására képes lesz, az ügyész részvétele az eljárásban a továbbiakban nem szükséges, és a jogutód perbe léphet vagy perbe vonható [Pp. 47. § (1) bekezdés]. Ha az eljárás során az ügyész úgy értékeli, hogy a jogvédelmi szükséglet megszűnt, a bírói gyakorlat alapján „kiléphet” a perből. Erre az esetre a Pp. konkrét rendelkezést nem tartalmaz, azonban irányadó a Kúria Pfv.I.21.223/2017/6. számon hozott döntésében kifejtett azon álláspont, amelyben a Kúria az ügyész ezen okból történő „kilépését” elfogadta. Az indokolás szerint ha a per során felmerült okból az ügyész úgy ítéli meg, hogy a továbbiakban a fél (jogutódja) jogai védelmére, eljárási jogai gyakorlására képes, és emiatt nem kíván részt venni az eljárásban, az nem szolgálhat annak a hátrányára, akinek érdekében a pert megindította, ilyen esetben az eljárás megszüntetésének nincs helye. Ebből következően a (jogutód) fél jogosult a jogerős ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet előterjeszteni. Fontos látni a döntésből azt is, hogy a jogvédelmi szükséglet fennállásának megítélése az ügyész diszkrecionális jogkörébe tartozik.

Megjegyezzük, hogy a perből való „kilépés” fogalmát a Pp. ismeri, például a Pp. XLIII. Fejezetében szabályozott társult perből a társult felperes kiléphet a perfelvételi szakban [Pp. 587. § (1) bekezdés].

d) Az értelmezési nehézségek miatt lényeges külön kitérni a jogvédelemmel érintett személy perbeli jogállásával kapcsolatos kérdésekre. A Pp. szabályozása alapján nem egyértelmű, hogy a jogvédelmemre szoruló személy lehet-e már a perindításkor az ügyész pertársaként felperese a pernek, a keresetlevélben feltüntethető-e – amennyiben akarata erre irányul –, vagy csak az eljárás későbbi szakaszában a Pp. 52. § (1) bekezdése alapján léphet be a perbe félként. Mindkét álláspont tekintetében sorakoztathatók fel érvek és ellenérvek. A közös perindítást támogató álláspont abból indul ki, hogy a Pp. 1. § (2) bekezdése értelmében a bíróság az e törvény hatálya alá tartozó jogvitát erre irányuló kérelem esetén bírálja el, amely alapvetően az anyagi jogosult rendelkezési jogát jelenti, amelyhez kapcsolódóan a Pp. 59. § (1) bekezdése megengedi a jogvitában nem érdekelt ügyész perindítását jogvédelmi szükséglet esetén. Így az ügyész eljárási jogait is az adott személy anyagi jogainak védelme határozza meg. Ebben az esetben – figyelemmel a Pp. 37. § a) pontjára – a felperesi oldalon már a perindításkor alanyi keresethalmazat, vagyis pertársaság állhat fenn, hiszen az ügyészt a törvény e személy polgári jogviszonyaiba való beavatkozásra jogosítja fel, amelyből szükségszerűen következik, hogy a perben hozott ítélet anyagi jogerőhatása a jogvédelemre szoruló személyre a perben történő részvétel nélkül is kiterjed.

Ezt az érvelést megerősíti a Pp. 360. § (2) bekezdése, amely szerint az anyagi jogerőhatás szabályát abban az esetben is alkalmazni kell, ha a perben nem a fél, hanem az érdekében eljáró ügyész keresete alapján hozott a bíróság ítéletet, feltéve, hogy a fél részére az ítéletet szabályszerűen kézbesítették, és az a Pp. 358. §-a értelmében vele szemben is jogerőre emelkedett. Tehát ez alapján az a következtetés vonható le, hogy a jogai védelmére képtelen személy és az ügyész között felperesi pertársaság állhat fenn már a perindítás időpontjában is, ami biztosítja azt, hogy az anyagi jogi jogosult már a perindítás mozzanatában is rendelkezhet saját ügyéről. Ezt az érvelést erősítő további szempont, hogy a Pp. az anyagi jogosult és az ügyész perbeli cselekményeinek viszonyát is a célszerű pertársaság alapján szabályozza [Pp. 38. § (2) bekezdés, 59. § (5) bekezdés].

A jogértelmezési probléma másik megközelítése szerint az anyagi jogi jogosult, akinek az érdekében az ügyész pert indított, a Pp. ezt megengedő rendelkezése hiányában még nem felperese a pernek, csak az eljárás későbbi szakaszában a Pp. 52. § (1) bekezdése alapján léphet be a perbe félként. Tehát ezen álláspont alapján a jogai védelmére nem képes személy a keresetindításkor az ügyész pertársaként nem, csak a Pp. 52. § (1) bekezdése alapján későbbi perbe lépés útján vehetne félként részt az eljárásban. Ez az érvelés azon alapul, hogy a Pp. 59. § (1) bekezdése az ügyész perindítási jogát alapozza meg, de nem jogosítja fel a jogvédelmi képességgel nem rendelkező személyt az ügyésszel közös perindításra. Saját magunk az első álláspontot támogatjuk. Véleményünk szerint a közös perindításon alapuló jogértelmezés felel meg a jogintézmény céljának, mivel a Pp. 54. §-a alapján – figyelemmel a Pp. 7. § (1) bekezdés 10. pontjára – a perbe lépés keresetkiterjesztéssel történik, aminek törvényi feltétele alakilag megfelelő keresetlevél és perbe lépés iránti kérelem benyújtása. Ez azért lényeges, mert a Pp. 59. § (1) bekezdésében írt jogkörében az ügyész akkor indít keresetet, ha arra az anyagi jogosult maga nem képes. Ebből észszerűen következik, hogy a jogvédelmi képességgel nem rendelkező személy jellemzően nem képes a Pp. 52. §-a szerint perbe lépési nyilatkozat megtételére sem, hiszen az a törvényi kellékeknek mindenben megfelelő keresetlevél és perbe lépési kérelem benyújtását tenné szükségessé a részéről, amiy helyzetére tekintettel aligha lenne tőle elvárható.

Álláspontunk szerint az ellentmondó jogértelmezési lehetőségek miatt a probléma jogalkotó általi rendezése lenne szükséges.

e) A perindítás másik feltétele (korlátja) a felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása. A perben eljáró fél rendelkezési joga alapján anyagi és eljárási jogaival szabadon rendelkezhet, joga van arra, hogy ügyét bíróság elé vigye. A rendelkezési jog alapján a felek szabadon dönthetnek abban, hogy milyen igényeket kívánnak érvényesíteni, és azt milyen mértékig teszik meg. Az ügyész keresetindítási jogosultsága nem önálló, a fél e jogához kötődik. A felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása ezért egyrészt azt jelenti, hogy az ügyész nem sértheti az egyén önrendelkezési jogát és cselekvési autonómiáját, vagyis az egyén kifejezett akarata ellenére nem élhet keresetindítási jogával [1/1994. (I. 7.) AB határozat]. Másrészt a felek rendelkezési joga kiterjed a per lefolytatásában és a peranyag szolgáltatásában való döntésre is. Így a rendelkezési jog tiszteletben tartása nemcsak a perindítás feltételeként jelentkezik, hanem ha valamely perbeli cselekményhez a felek kölcsönös megegyezésére, közös kérelmére vagy az ellenérdekű fél hozzájárulására van szükség, az ügyész hozzájáruló nyilatkozatát csak közérdekből vagy más személy törvényes érdekének védelme céljából tagadhatja meg. Ha a felek a jogvitát egyezséggel kívánják befejezni, az egyezség jóváhagyását az ügyész csak akkor ellenezheti, ha az egyezség nem felel meg a jogszabályoknak. Ennek elbírálásánál azonban tekintettel kell lenni arra is, hogy a felek jogaikról, vagy annak egy részéről lemondhatnak az egyezségben [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 46. § (1) és (2) bekezdés].

f) A perindítás harmadik feltétele (korlátja), hogy az ügyész nem indíthat pert olyan jog iránt, amelyet csak jogszabályban meghatározott személy vagy szervezet érvényesíthet [Pp. 59. § (2) bekezdés]. Ilyenek például a személyiségi jogok érvényesítése [Ptk. 2:54. § (1) bekezdés], a házasság felbontása iránti per megindítása [Ptk. 4:23. § (1) bekezdés], az apaság megállapítása iránti per megindítása [Ptk. 4:105. § (1) bekezdés] vagy az anyasági per megindítása [Ptk. 4:117. § (1) bekezdés]. Álláspontunk szerint e szabály amellett, hogy a rendelkezési jog garanciális védelmét jelenti, a másik oldalról az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférésének akadályát is képezi a jogvédelmi képességgel nem rendelkező rászoruló esetén. Például az ügyész a bűncselekmény károsultja érdekében vagyoni kártérítési igénnyel élhet, azonban ugyanezen bűncselekménnyel összefüggésben okozott személyiségi jogsérelem miatt sérelemdíj iránti igényt annak személyessége miatt nem terjeszthet elő. A jogai védelmére nem képes személytől pedig ez aligha várható el.

g) A Pp. az anyagi jogi jogosult rendelkezési jogát az eljárás során akkor is biztosítani kívánja, ha valamilyen okból félként nem vesz részt a perben. Így ebben az esetben is kell a keresetlevelet kézbesíteni számára [Pp. 179. § (4) bekezdés], a tárgyalásra meg kell idézni [Pp. 226. § (4) bekezdés], és kézbesítés útján közölni kell vele az eljárás során hozott minden határozatot [Pp. 351. § (2) bekezdés e) pont].

h) Az ügyész általános keresetindítási joga alatt a viszontkereseti jogot is érteni kell, figyelemmel a Pp. 204. § (6) bekezdésében lévő utaló szabályra. Ugyanis a viszontkereset önálló kereset, amely előterjesztésének lényegi vonása az, hogy elbírálása a felperesi követeléssel együtt történik meg (5/2013. Polgári jogegységi határozat). Viszontkereset-levél az ügyészi perindítás és a viszontkereset előterjesztése törvényi feltételeinek együttes fennállása esetén terjeszthető elő. Fordított esetben az alperes is viszontkeresetet emelhet az ügyész általános keresetindítási joga körében indított perben. Lényeges, hogy ilyenkor a viszontkereseti követelésben csak az ügyész által érvényesített igény jogosultját lehet marasztalni (PK 175. számú állásfoglalás).

i) Az ügyészt megillető általános perindítási és fellépési jog magába foglalja a jogorvoslat előterjesztésére való jogot is [Pp. 59. § (4) bekezdés.].

A perben az ügyész – a peres felekkel vagy a beavatkozóval egyezően – is benyújthat perorvoslati kérelmet. Az ügyész és az anyagi jogosult közötti célszerű pertársaság alapján az ügyész fellebbezésének a hatálya kiterjed jogvédelmi képességgel nem rendelkező pertársára is, így az ügyész fellebbezését úgy kell tekinteti, mintha az anyagi jogosult élt volna fellebbezéssel.

j) Az ügyésznek a Pp. 59. §-a alapján fennálló általános perindítási joga álláspontunk szerint a fizetési meghagyásos eljárásban is érvényesül, a nemperes eljárás sajátosságai figyelembevételével. Az Fmhtv. 2. §-a kimondja, hogy a közjegyző eljárása – mint polgári nemperes eljárás – a bíróság eljárásával azonos hatályú. Az Fmhtv. 1. § (1) bekezdésében lévő utaló szabályra figyelemmel a fizetési meghagyás kibocsátása iránti eljárásban a Pp. szabályait a polgári nemperes eljárás sajátosságaiból eredő eltérésekkel kell alkalmazni. Az Fmhtv. 3. § (2) bekezdése alapján csak fizetési meghagyás útján – vagy a Pp. 167–168. §-aiban meghatározott módon – érvényesíthető a kizárólag pénz fizetésére irányuló olyan lejárt követelés, amelynek a Pp. pertárgy érték meghatározására vonatkozó szabályai szerint számított összege a 3 millió forintot nem haladja meg. A Pp. 59. § (4) bekezdése az ügyészt az általa indított perben – bizonyos korlátokkal – a fél jogaival ruházza fel. E tekintetben figyelemmel kell lenni arra, hogy az ügyész általános keresetindítási jogát megalapozó Pp. rendelkezések nem teremtenek önálló jogalapot, a céljuk az, hogy az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés érdekében eljárásjogi könnyítést biztosítsanak a jogaik védelmére nem képes személyek számára. Tehát az ügyész számára is ugyanazok az eljárásjogi lehetőségek állnak rendelkezésre, mint az anyagi jogosult számára. Mindebből következően a jogainak védelmére nem képes személy érdekében történő igényérvényesítés – az Fmhtv. kizáró rendelkezése hiányában – fizetési meghagyásos eljárás kezdeményezése útján is történhet. A 3 millió forintot meg nem haladó pénz fizetésére irányuló lejárt követelés pedig ügyészi részvétel esetén is csak fizetési meghagyásos eljárásban érvényesíthető.

k) A fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelemért fizetendő költségek tekintetében az Fmhtv. eltérő rendelkezéseket tartalmaz a Pp. általános szabályaihoz képest. A fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem előterjesztéséért eljárási díjat kell fizetni az Fmhtv. 42. § (1) bekezdése alapján. A költségek tekintetében a Pp. 79. § (7) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az állam előlegezi az ügyész eljárásával felmerült költséget. A fizetési meghagyásos eljárásban érvényesíthető költségkedvezmények kapcsán azonban az Fmhtv. a Pp.-től eltérő rendelkezéseket tartalmaz (Fmhtv. 47–50/C. §), amelyek között az ügyész fizetési meghagyásos eljárásban történő fellépésével kapcsolatos költségkedvezmény nem szerepel. Az Fmhtv. és a végrehajtására kiadott igazságügyi miniszteri rendeletek [25/2010. (V. 7.) IRM rendelet, 26/2010. (V. 11.) IRM rendelet, 27/2017. (XII. 27.) IM rendelet] sem tartalmaznak rendelkezést az ügyész fellépése esetére a díj megelőlegezéséről szóló közjegyzői döntésre vagy annak megfizetésére vonatkozóan. Álláspontunk szerint ebből az következik, hogy a Pp. 79. § (7) bekezdése a fizetési meghagyásos eljárásban nem érvényesül, azonban e tárgykörben irányadó bírósági gyakorlat nem ismeretes.

l) Az ügyész már megindított perben is felléphet, amely joga a Pp. 59. § (3) bekezdésén alapul. Ennek feltétele, hogy az ügyben az ügyészt az általános perindítási jog megillesse, de a perbeli részvételét megalapozó körülmények csak a per folyamán állnak be. A Pp. viszont nem rendelkezik arról a kérdésről, hogy az ügyész fellépése a per folyamán milyen perbeli cselekménnyel történik. A Pp. 7. § (1) bekezdés 10. pontjában írt értelmező rendelkezés szerint a felperes más által indított perbe történő belépése keresetkiterjesztéssel történik. A keresetkiterjesztéshez a keresetlevélre vonatkozó szabályoknak megfelelő, a személyváltozással összefüggő kereset, valamint perbe lépés iránti kérelem előterjesztése szükséges [Pp. 54. § (1)–(2) bekezdés c) pont]. Ha a per során az ügyészi fellépés törvényi feltételei fennállnak, a bíróság erről az ügyészt értesíti, illetve a fellépés szükségességéről az ügyész a felektől is tudomást szerezhet.

m) Az Ütv. 27. § (2) bekezdése az ügyész perbeli jogairól rendelkezik, és kimondja, hogy az ügyészt abban a peres vagy nemperes eljárásban, amelyet törvény alapján indít vagy ellene indítanak, a féllel azonos jogok illetik meg. Az általános perindítási jog tekintetében viszont a Pp. korlátozza az ügyész jogosítványait a személyhez kötött ún. anyagi jogi rendelkező cselekmények körében. A Pp. 59. § (4) bekezdése alapján ugyan az ügyészt a perben, illetve fellépése esetén megilletik mindazok a jogok, amelyek a felet megilletik, azonban az ügyész egyezséget nem köthet, jogról lemondó, illetve jogot elismerő nyilatkozatot nem tehet. A Pp. e bekezdésének szövegéből az következik, hogy a felsorolt kivételektől eltekintve azokban az esetekben, amikor a perbeli cselekményhez a felek kölcsönös megegyezése, illetve nyilatkozata szükséges, a perbeli intézkedések az ügyész hozzájárulásától is függnek. Emiatt például szünetelés [Pp. 121. § (1) bekezdés a) pont] vagy az eljárás kérelemre történő megszüntetése esetén [Pp. 241. § (1) bekezdés b) pont] az ügyész nyilatkozatát is be kell szerezni. E körben a 3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 46. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha valamely perbeli cselekményhez a felek kölcsönös megegyezésére, közös kérelmére vagy az ellenérdekű fél hozzájárulására van szükség, az ügyész hozzájáruló nyilatkozatát csak közérdekből vagy más személy törvényes érdekének védelme céljából tagadhatja meg. A felek egyezségkötése esetén viszont az ügyész hozzájárulására nincs szükség, mivel a pert indító ügyész a törvényi tiltás folytán egyezséget nem köthet. Azonban ha a felek a jogvitát egyezséggel kívánják befejezni, az egyezség jóváhagyását az ügyész ellenezheti, ha az egyezség nem felel meg a jogszabályoknak [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 46. § (2) bekezdés].

n) A Pp. 59. § (5) bekezdése az anyagi jogi jogosult és az ügyész viszonyát perbeli cselekményeik, előadásaik és kérelmeik tekintetében a célszerű pertársaság mintájára szabályozza [Pp. 38. § (2) bekezdés]. Eszerint ha az ügyész és a jogosult fél perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, a bíróság azokat a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el. Látni kell, hogy e rendelkezésből az is következik, hogy az ügyész és a fél perbeli cselekményei eltérhetnek egymástól. A bíróságnak az eltérő nyilatkozatokról, kérelmekről és perbeli cselekményekről a jogszabályok és a felek érdekének figyelembevételével kell döntenie. Eltérés esetén indokolt lehet az is, hogy e kérdésben a bíróság az anyagi jogi jogosult és az ügyész nyilatkozatát is beszerezze.

o) Az ügyész büntetőeljárással összefüggő polgári jogi perindítási jogának gyakorlására kétféleképpen: kötelező és nem kötelező módon kerülhet sor. Az ún. lakásmaffiaügyekben a sértettek jogainak és érdekeinek hatékonyabb védelme érdekében a Pp. 59. § (6) bekezdése előírja, hogy az ügyész fellépése kötelező a Be. szerint a bíróságnak megküldött polgári jogi igény alapján indult perben, ha a polgári jogi igényt a Be. szerinti ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel együtt terjesztették elő. A Be. 557. §-ában körülírt bűncselekmények miatt indult eljárásokban a zsarolás, a csalás, illetve az uzsora-bűncselekmény sértettje az ingatlannal kapcsolatos rendelkezési joggal vagy az ingatlan birtoklásának jogával kapcsolatos, polgári jogi igényt is tartalmazó indítványában a Pp.-ben meghatározott ideiglenes intézkedéssel kérheti a bűncselekmény következtében a birtokából kikerült és a terhelt által lakott vagy a terhelt hozzájárulásával más személy által ingyenesen használt ingatlan kiürítését és annak a magánfél birtokába bocsátását. A Be. 557. §-ában meghatározott feltételek fennállása esetén a nyomozási bíró [Be. 464. § (4) bekezdés] vagy a büntetőügyben eljáró bíró [Be. 560. § (1) bekezdés e) pont] a polgári jogi igényt és az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet megküldi a Pp. szerint hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróságnak. A Pp. 169. § (2) bekezdése értelmében a Be. alapján megküldött polgári jogi igényt keresetlevélként kell elbírálni, és úgy kell tekinteni, mintha azt már eredetileg is annál a bíróságnál terjesztették volna elő, amelyhez megküldték [3/2018. (VI. 30.) LÜ körlevél]. A kötelező ügyészi fellépés ezen esete abban a lényeges körülményben tér el a jogvédelemre szoruló személy érdekében történő általános ügyészi perindítástól, hogy az érintett olyan személy is lehet, aki képes jogai védelmére, képes eljárni a saját ügyében. Emiatt álláspontunk szerint a kötelező fellépés felveti azt a kérdést, hogy ebben az esetben az ügyész az eljárási cselekményei során mennyiben térhet el az anyagi jogosult perbeli cselekményeitől. Külön törvényi rendelkezés hiányában e tekintetben magunk részéről a Pp. 38. § (2) bekezdését tartjuk irányadónak, miszerint ha a pertársak perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, a bíróság azokat a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el.

p) Az ügyész büntetőeljárással összefüggő keresetindítási jogosultságának másik esetköre az általános perindítási jog gyakorlása a sértett polgári jogi igénye érvényesítésének elősegítése érdekében. A büntetőeljárásban a sértett (magánfél) az, aki igényét érvényesítheti, mivel a Be. a hivatalbóliság követelményét nem terjeszti ki a polgári jogi igényre. Viszont ha a bűncselekmény elkövetésével összefüggésben felmerülő polgári jogi igény érvényesítéséhez szükséges pert a sértett személyi körülményei vagy más ok miatt maga nem tudja megindítani, vagy igényének érvényesítése nagyobb nehézségbe ütközik, az ügyész a Pp. 59. § (1) bekezdésében írt feltételek mellett pert indíthat a sértett jogai védelmében. Ugyanis a Be. 56. § (5) bekezdése szerint az ügyész a Pp.-ben meghatározott feltételek fennállása esetén érvényesíthet polgári jogi igényt. Tehát az ügyész polgári jogi jogköre a Pp. szabályain e tekintetben sem terjeszkedik túl, így az ügyész általános perindítási és fellépési jogának keretei között korlátozott jogosítványokkal érvényesíthet a sértett helyett polgári jogi igényt, vagy léphet fel a sértett oldalán. Gyorsított eljárásra is sor kerülhet, ha a büntetőbíróság jogerősen megállapította a bűncselekmény elkövetését, de nem került sor a polgári jogi igény megítélésére vagy külön polgári per megindítására.

Ebben az esetben bűncselekménnyel okozott kár megtérítése iránti igényérvényesítés a Gyptv. alapján történhet. A gyorsított perben a Pp. rendelkezéseit a Gyptv.-ben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni (Gyptv. 1. §). A Gyptv. eltérő rendelkezést az ügyész kapcsán nem tartalmaz, amelyből következően helye van a gyorsított perben is a jogai védelmére nem képes személy érdekében történő ügyészi fellépésnek a Pp. 59. § (1) bekezdése alapján. E tekintetben érdemes felhívni a figyelmet arra, hogy a Ptk. nem tartalmaz olyan tényállást, hogy „bűncselekménnyel okozott kár”, hanem az igényérvényesítés polgári anyagi jogi jogalapja az elkövetett bűncselekményt megvalósító magatartással összefüggésben – ha a magatartást szerződéses jogviszony keretében fejtették ki – szerződésszegés vagy érvénytelenség, avagy szerződéses jogviszony hiányában szerződésen kívüli károkozás.

q) A közigazgatási perben és az egyéb közigazgatási bírósági eljárásban az általános ügyészi keresetindítási és fellépési jog nem érvényesül. A Kp. 6. §-a úgy rendelkezik, hogy a közigazgatási perben vagy az egyéb közigazgatási bírósági eljárásban a Pp. szabályait akkor kell alkalmazni, ha azt e törvény kifejezetten előírja. A Kp. rendelkezései értelmében a per megindítására akkor jogosult az ügyész, ha – összhangban az Ütv. 29. § (5) bekezdésével – a felhívásában megállapított határidő eredménytelenül telt el, vagy ha általános hatályú rendelkezés megsemmisítését indítványozza [Kp. 17. § b), f) pont]. Tehát közigazgatási perben és az egyéb közigazgatási bírósági eljárásban az ügyész a Pp. 59. § (1) bekezdésén alapuló általános perindítási joga nem alkalmazható. Mindebből az is következik, hogy az ügyészt megillető közigazgatási perindítási jog nem ad alapot a más által indított perben történő fellépésre sem [Pp. 59. § (3) bekezdés].

r) Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés biztosítása érdekében a Pp. eljárási segítségeket nyújt a perben részt vevő, jogvédelmi képességgel nem rendelkező fél számára. Ilyenek például a perköltség viselése [Pp. 88. § (1) bekezdés], a kézbesítés [Pp. 179. § (4) bekezdés], az idézés [Pp. 226. § (4) bekezdés] és a határozatok közlése [Pp. 351. § (2) bekezdés e) pont] speciális szabályai. E körbe tartozik az is, hogy az anyagi jogi jogosult külön jogi képviseletre nem szorul, ha az ügyész jogai védelmében pert indított, mivel a Pp. 59. § (7) bekezdése előírja, hogy ha a peres eljárás során a jogi képviselet kötelező, a perben félként személyesen részt vevő jogosult jogi képviseletét az ügyész részvétele pótolja.

s) Az eljárás során felmerülő költség előlegezése és a perköltség viselése tekintetében eltérő rendelkezések vonatkoznak az ügyészre. Az állam előlegezi az ügyész eljárásával felmerült költséget és téríti meg az ügyész helyett a perköltséget [Pp. 79. § (7) bekezdés és 88. § (2) bekezdés]. Az ügyész a meg nem fizetett illeték és az állam által előlegezett költség megfizetésére nem köteles [Pp. 102. § (3) bekezdés]. Ebben az esetben a perköltséget ténylegesen az ügyben első fokon eljárt bíróság székhelye szerint illetékes bírósági gazdasági hivatal fizeti ki a jogosultnak [Ekkr. 1. § (1) bekezdés].

Joggyakorlat

a) Attól függően, hogy az ügyész külön törvény alapján közérdeket érvényesít vagy adott személy jogai védelmében lép fel, eltérően alakulnak az érintett személyek eljárási jogai és kötelezettségei, és ettől függ, hogy pertársaság melyik oldalon jöhet létre. A BDT2014. 3188. döntés összefoglalja ennek lehetséges eseteit. Ha az ügyész nem egyedileg meghatározható személyek jogainak, hanem a közérdek védelmében indít keresetet, mindazokat köteles perbe vonni, akiknek jogaira és kötelezettségeire a kereseti kérelem esetleges teljesítésének a hatálya kiterjed. Ebben az esetben a felperesi oldalon pertársaság nem állhat fenn. Amennyiben az ügyész a keresetet meghatározott jogképes személy vagy személyek polgári jogviszonyából eredő jogvédelme érdekében indítja a jogszabályban meghatározott kivételekkel, a jogvédelemmel érintett fél eljárási jogai illetik meg, míg a jogvédelemre szoruló személy a perben jogot érvényesítő félként az ügyész pertársaként vesz részt.

b) Az ügyész általános perindítása esetén a jogvédelmi képesség hiánya gondos mérlegelést igénylő kérdés, amely érdekében az ügyészi perindítást kereset-előkészítés előzi meg. Az ügyész ennek keretében a bíróságok és bíróságon kívüli más jogalkalmazó szervek eljárásaiban keletkezett iratokba, az általuk vezetett nyilvántartásokba korlátozás nélkül betekinthet, adatok és iratok szolgáltatása érdekében az ügyész más közhatalmat gyakorló szerveket, gazdálkodó és más szervezeteket megkereshet [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 15. § (1) bekezdés]. A mérlegelés szempontjait a Kúria Pfv.20.396/2017/6. számú eseti döntésében összefoglalta, amely szerint a jogosult jogainak védelmére egyebek mellett akkor nem képes, ha a hátrányos szociális körülményeivel is összefüggő ismeretszintje, jogban való járatlansága, mentális állapota miatt nem képes átlátni az őt ért jogsérelemből adódó jogérvényesítési lehetőségeket, illetve ha jogos igénye érvényesítésében rajta kívül álló okból vagy fizikai állapotánál fogva akadályozott, vagy az őt ért jogsérelemről neki fel nem róható okból nem tud.

c) A jogvédelmi szükséglet nem azonos az anyagi jogi jogosult cselekvőképességének hiányával, az annak során mérlegelendő szempontokkal. Ennél tágabb körről van szó, amely az adott személy körülményeivel van összefüggésben. A jogvédelem fennállta körében azt kell vizsgálni, hogy az anyagi jog jogosultja jogainak védelmére, jogérvényesítésre képtelen-e, vagy abban jelentősen akadályozott-e a keresetindításkor. A Győri Ítélőtábla Pf.20.434/2009/6. számú döntésében e tekintetben egyértelműen kimondta, hogy az anyagi jog jogosultja helyetti perindítási jogosultságot nemcsak az alapozza meg, ha már a cselekvőképességet kizáró gondnokság alá helyezésére sor került, hanem az is kétséget kizáróan megállapítható, hogy e nélkül is cselekvőképtelen állapotban volt az ügyészi keresetindításkor.

d) A jogai védelmére nem képes személy eseti gondnok segítségével történő perindítása nem zárja ki az ügyész Pp. 59. § (3) bekezdésén alapuló fellépési jogát. A Kúria Pfv.20.396/2017/6. számú eseti döntésében kifejtettek szerint az eseti gondnok közreműködésével indított per önmagában nem cáfolja, hogy az adott személy jogai védelmére nem képes, ez ellentétes lenne a Pp. 59. § (3) bekezdésében foglaltakkal, amely szerint az ügyész a már megindult perben is felléphet. A jogvédelmi képesség megállapíthatóságát az sem zárja ki, ha a jogai védelmére nem képes személy az eljárás során él a törvényben foglalt eljárási jogaival, ez utóbb az ő hátrányára nem értékelhető. A perindítás törvényi feltételeinek egyébként is a perindításkor kell fennállniuk.

e) A jogvédelmi képesség hiányát el kell választani attól, hogy a fél rendelkezik-e a jog által elismert igényérvényesítési lehetőséggel. Az a körülmény, hogy a felperest nem illet meg valamely jog, nem azonos értelmű azzal, hogy a jogai védelmére nem képes (Kúria Pfv.21.146/2022/9.).

f) Az ügyész és a perben részt vevő jogvédelemre szoruló fél közötti felperesi pertársaság fennállása egyértelmű, de az megerősítésre került a Kúria Pfv.I.21.223/2017/6. számú eseti döntésével is. Eszerint ha a fellebbezést az ügyész terjesztette elő, az ügyész fellebbezésének a hatálya kiterjed a pertársára, az anyagi jogosultra is. Az ügyész fellebbezését e fél eljárási cselekményeként kell értékelni. Mindezekből következően nincs jelentősége annak, hogy az adott ügyben az anyagi jogosult részére az elsőfokú ítélet kézbesítésére mikor kerül sor, illetve hogy a fellebbezése elkésett-e vagy sem. Az ügyész fellebbezése folytán az ítélet nem emelkedik jogerőre, annak joghatását tekintve olyan, mintha az anyagi jogosult élt volna fellebbezéssel.

g) Lényeges a büntetőeljárás jogerős befejezését követő, a bűncselekmény sértettje igényérvényesítését elősegítő ügyészi keresetindítás kapcsán rámutatni, hogy a Gyptv. szerinti gyorsított perben történő ügyészi részvétel nem önálló jogi alapon, hanem a Pp. 59. §-án alapuló általános perindítási és fellépési joga alapján illeti meg az ügyészt. A Gyptv. nem vezetett be anyagi jogi kártérítési jogalapot, csak eljárásjogi könnyítést biztosít a sértettek számára, így az anyagi jogi jogosult igényérvényesítésének ügyészi elősegítése csak a jogvédelmi szükséglet feltételeinek fennállta mellett történhet. A BDT2022. 4483. döntés e körben megállapítja, hogy a bűncselekménnyel okozott kár nem önálló kárfelelősségi alakzat, a bűncselekményt is megvalósító magatartás csak akkor eredményez kártérítési felelősséget, ha a felelősség polgári jogi feltételei fennállnak.

h) Az ügyész általános perindítása esetén a perbeli költségek tekintetében az eltérő szabályozás koncepcionális indokának alapját fogalmazza meg a BH2013. 272. döntés. Eszerint a Pp. általános szabályai alapján kizárólag a perbeli jogképességgel rendelkező fél kötelezhető az eljárási illeték és a perköltség megfizetésére. Viszont az a fél, aki részére külön jogszabály perképességet biztosít, sem illeték, sem perköltség megfizetésére nem kötelezhető. Ebből következően a perben eljáró ügyész sem illeték, sem perköltség megfizetésére nem kötelezhető. Tehát az ügyész közérdekvédelmi feladatainak ellátását biztosító alkotmányos jogállásából fakad, hogy amennyiben az általa indított perben a perköltség a perindító terhére esne, azt az állam téríti meg helyette. A bíróság a perköltség viseléséről döntő határozatában az ügyész helyett az államot kötelezi a perköltség megfizetésére, és azt az ügyben első fokon eljárt bíróság székhelye szerint illetékes bírósági gazdasági hivatal fizeti ki a jogosultnak [Ekkr. 1. § (1) bekezdés]. Mindezek alapján az ügyész mint felperes az alperes javára perköltségfizetésre nem kötelezhető (BDT2020. 4167.).

Kapcsolódó joggyakorlat

Civilisztikai Kollégiumvezetők 2017. november 20–21-ei Országos Tanácskozásának 10. állásfoglalása

Kapcsolódó jogi szabályozás

2020. évi LXX. törvény a bűncselekménnyel okozott kár, illetve sérelemdíj megtérítése iránt indított gyorsított perről 2. §

2017. évi CXVIII. törvény a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról 1. §

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 56. §, 464. §, 560. §, 557. §

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról 6. §, 17. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:54. §, 4:23. §, 4:105. §, 4:117. §

2011. évi CLXIII. törvény az ügyészségről 27. §, 29. §

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról 1. §, 2. §, 18. §, 42. §, 47–50/C. §

34/2017. (XII. 27.) IM rendelet az ügyész, a perindításra feljogosított személy és az ügygondnok polgári és közigazgatási bírósági eljárásban történő részvétele miatt, valamint a bírósági szervezet érdekkörében elhárítható ok következtében felmerült perköltség kifizetéséről 1. §

27/2017. (XII. 27.) IM rendelet a díjfeljegyzési jog engedélyezésének alapjául szolgáló körülmények igazolásáról, valamint a fizetési meghagyásos eljárással összefüggő költségek előlegezéséről, megfizetéséről és behajtásáról

26/2010. (V. 11.) IRM rendelet a fizetési meghagyásos eljárásban és a fizetési meghagyásos eljárást követő végrehajtás elrendelése iránti eljárásban az eljárási díj, a végrehajtási díj, a biztosítási intézkedés elrendeléséért fizetendő díj megfizetésének módjáról és visszatérítéséről, valamint a másolati díj mértékéről, megfizetésének módjáról és visszatérítéséről

25/2010. (V. 7.) IRM rendelet a fizetési meghagyásos eljárásért és a fizetési meghagyásos eljárást követő végrehajtási eljárás elrendeléséért fizetett eljárási díjból és végrehajtási díjból, valamint a biztosítási intézkedés elrendeléséért fizetett díjakból származó bevétel felosztásáról, továbbá az egyes közjegyzőket megillető összeg kiszámításának módjáról

3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás az ügyészség közérdekvédelmi feladatairól 1. §, 38. §, 46. §

3/2018. (VI. 30.) LÜ körlevél a lakás- és ingatlanszerzési célú bűncselekményekkel összefüggő polgári jogi igények érvényesítése iránti perekben való kötelező ügyészi fellépésről, a büntetőjogi és a közjogi szakág együttműködéséről, valamint az ezzel összefüggő tájékoztatási kötelezettségről 1 pont

60. § [Az ügyész külön jogszabályon alapuló, önálló perindítási, perbelépési joga]

(1) Abban a perben, amelynek megindítására törvény önállóan jogosítja fel az ügyészt, vagy amelyet ellene lehet indítani, az ügyész a fél jogait gyakorolja.

(2) Az ügyész a más által indított perbe – ha a per megindítására önállóan is jogosult lett volna – a felperes oldalán a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig a perbe beléphet.

(3) Ha a fél és az ügyész perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, a bíróság azokat a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el.

Áttekintés

a) Az ügyész külön jogszabályon alapuló önálló perindítási, perbe lépési joga nem kötődik anyagi jogi jogosult igényének érvényesítéséhez, hanem a jogalkotó az ügyészt a magánjogi jogviszonyokban olyan társadalmi érdekek védelmére jogosítja fel, amelyek érvényesítését nem hagyja a magánfelek autonómiájában. A közérdek magánjogi védelme az ügyész Alaptörvényből fakadó feladata. Az Alaptörvény 29. cikk (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a legfőbb ügyész és az ügyészség független, az igazságszolgáltatás közreműködőjeként mint közvádló az állam büntetőigényének kizárólagos érvényesítője. Az ügyészség üldözi a bűncselekményeket, fellép más jogsértő cselekményekkel és mulasztásokkal szemben, valamint elősegíti a jogellenes cselekmények megelőzését.

Ez utóbbi feladatokat az Alaptörvény 29. cikk (2) bekezdés d) pontja úgy határozza meg, hogy a legfőbb ügyész és az ügyészség a közérdek védelmezőjeként az Alaptörvény vagy törvény által meghatározott további feladat- és hatásköröket gyakorol. Az Ütv. 1. § (2) bekezdése és a 2. §-a az Alaptörvényből eredő feladat konkretizálásaként határozza meg, hogy az ügyészség a közérdek védelme érdekében közreműködik annak biztosításában, hogy mindenki betartsa a törvényeket.

b) Az ügyész a jogszabályok megsértése esetén – törvényben meghatározott esetekben és módon – fellép a törvényesség érdekében. Közreműködik abban, hogy a bírósági eljárásban a törvényeket helyesen alkalmazzák. Az Ütv. perindítási jogosítványokat nem tartalmaz, azonban az Ütv. 27. § (5) bekezdése – sarkalatos törvényként – kimondja, hogy az Ütv. 1. §-a szerinti feladatok teljesítése érdekében a törvény perindításra jogosíthatja az ügyészt különösen a nemzeti vagyonnal történő rendelkezéssel, a közpénzek jogszerűtlen felhasználásával, a semmis szerződéssel a közérdekben okozott sérelem megszüntetésével, a közhiteles nyilvántartásba bejegyzett adatokkal, a környezet, a természet és a termőföld védelmével, magánszemélyek fogyasztói szerződései (általános szerződési feltételek) megtámadásával és a családi jogállás megváltoztatásával összefüggésben.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) Az ügyész önálló perindítási joga külön törvényekben meghatározott. Az ügyész külön törvényen alapuló önálló perindítási jogai különösen:

– a fogyasztói szerződés részévé váló tisztességtelen általános szerződési feltételek miatti per [Ptk. 6:105. § (1) bekezdés a) pont];

– a termőföld védelme érdekében indított per [Földforgalmi tv. 60. § (1) és (2) bekezdés];

– az ingatlan-nyilvántartási törlési per [Inytv. 70. § (1) bekezdés a) pont aa) alpont];

– a fogyasztók kollektív érdekének védelme iránt indított per [Fgytv. 38/B. § (2) bekezdés a), b) pont];

– a környezet védelme érdekében indított per [Kvt. 109. § (2) bekezdés];

– a természet védelme érdekében indított per [Tvt. 60. § (2) bekezdés];

– az állatok védelme érdekében indított per [Állatvédelmi tv. 44. § (2) bekezdés];

– a közérdeket sértő és uzsorás szerződések semmissége miatti per [Ptk. 6:88. § (4) bekezdés];

– a cégbejegyzést (változásbejegyzést) elrendelő végzés hatályon kívül helyezése iránti per [Ctv. 65. § (1) bekezdés], valamint

– az egyesület, az alapítvány és a sportegyesület bejegyzését (változásbejegyzést) elrendelő végzés hatályon kívül helyezése iránti per [Cnytv. 46/A. § (1) bekezdés].

b) Az Ütv. 27. § (6) bekezdése kimondja, hogy ha a törvény az ügyészt perindításra jogosítja, az eljárás közérdekűségét vélelmezni kell.

c) Az ügyész a perindítást megelőzően felhívatja az ellenérdekű felet a jogsértés önkéntes megszüntetésére. Ezért ha a fél önkéntes teljesítésével a törvényes működés helyreállítható vagy a jogszabálysértés kiküszöbölhető, feltéve, hogy a per célját nem veszélyezteti, és nem jár a perindítási határidő elmulasztásával, az ügyész a kereset benyújtását megelőzően perelhárító ügyészi felhívás kibocsátásával perindítási szándékáról az ellenérdekű felet felhívásban tájékoztathatja [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 36. § (2) bekezdés]. Lényeges, hogy a perelhárító ügyészi felhívás kibocsátása – az Fgytv. 38/C. § (3) bekezdésében írtak kivételével – nem kötelező, az kizárólag az ügyész mérlegelésén alapul, és nem perjogi előfeltétele az ügyészi keresetindításnak. A felhívás csak az ügyész álláspontját tükrözi, amely az ellenérdekű félre nem kötelező. Az Fgytv. 38/C. § (3) bekezdésében említett kivétel a fogyasztók kollektív érdekének védelme iránt indított perben merül fel, ha a per a jogsértés megszüntetése iránt indul. Ekkor a keresetindítás előfeltétele, hogy a perindító az érintett vállalkozással egyeztessen a jogsértés vállalkozás általi megszüntetése céljából. Ha a vállalkozás az egyeztetésre irányuló kérelem kézhezvételétől számított 14 napon belül nem szünteti meg a jogsértést, a perindító képviseleti keresetet indíthat a jogsértés megszüntetésére irányuló intézkedés meghozatala céljából. Ha az egyeztetés nem eredményes, a keresetlevélhez csatolni kell az egyeztetés megkísérléséről és annak kézbesítésről szóló iratot.

d) A Pp. 60. § (1) bekezdése – a Pp. 59. § (4) bekezdésében írt rendelkezéshez hasonlóan – az absztrakt közjogi jogalany ügyészt a fél jogaival ruházza fel. Az ügyész abban a perben, amelynek megindítására törvény önállóan jogosítja fel vagy amelyet ellene lehet indítani, a fél jogait gyakorolja. Ezzel összhangban az Ütv. 27. § (2) bekezdése szintén deklarálja, hogy az ügyészt abban a peres vagy nemperes eljárásban, amelyet törvény alapján indít, vagy ellene indítanak, a féllel azonos jogok illetik meg. Az önálló perindítási jog keretében, eltérően az általános perindítási jogtól [Pp. 59. § (1) bekezdés], ahol az ügyész eljárási jogait a fél rendelkezési jogának tiszteletben tartásával gyakorolja, az ügyész jogosítványait a Pp. nem korlátozza. Az anyagi rendelkező cselekmények lehetőségeit (például egyezségkötés) az adott pertípusra irányadó törvényi rendelkezések határozzák meg.

e) Az ügyész a más által indított perbe a felperes oldalán annak pertársaként a perbe beléphet, ha a per megindítására önálló perindítási joga alapján maga is jogosult lett volna. Tehát ilyen, jogszabály alapján történő perindításon alapuló perekben is a felperesi oldalon alanyi keresethalmazat, a Pp. 37. § a) pontja szerinti pertársaság állhat fenn. A perbe lépési jog gyakorlásának időkorlátja a perfelvételt lezáró végzés meghozatala. A perfelvétel lezárására a perfelvételi tárgyaláson [Pp. 194. § (1) bekezdés] vagy annak mellőzése mellett kerülhet sor (Pp. 198. §). A perbe lépéséhez a pertárs hozzájárulását a törvény nem írja elő feltételként. A Pp. 60. § (2) bekezdése szerinti perbe lépés esetén a perbe lépés engedélyezése iránti kérelemmel együtt a keresetlevelet is elő kell terjeszteni [3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás 43. § (3) bekezdés].

f) Az ügyész perbe lépésével létrejövő pertársaság okán a Pp. külön rendelkezik az eltérő nyilatkozatokról és perbeli cselekményekről. Ha a fél és az ügyész perbeli cselekményei vagy előadásai egymástól eltérnek, a bíróság azokat a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el. A bíróságnak az eltérő nyilatkozatokról, kérelmekről és perbeli cselekményekről a jogszabályok és a felek érdekének figyelembevételével kell döntenie. Eltérés esetén indokolt lehet az is, hogy a bíróság a másik fél nyilatkozatát is beszerezze.

Joggyakorlat

a) Az ügyész mint absztrakt közjogi jogalany perbeli részvétele esetén a hagyományos értelemben vett felekre vonatkozó eljárási szabályokhoz képest több tekintetben is eltérő szempontokat kell figyelembe venni. Már az ügyész perbeli legitimációja is sajátos, az nem érintettségen alapul, ezért a kereshetőségi joga fennállása adott önmagában azon az alapon, hogy az ügyész törvényi felhatalmazás alapján az adott igény érvényesítése érdekében pert indít. Ebből az is következik, hogy a perindítási feltételek teljesülését nem a keresetindítás körében kell figyelembe venni. A BH2010. 91. döntés megerősíti, hogy az ügyészt a keresetindítás joga megilleti, ha a közérdek sérelmének megállapítását kéri.

b) Az ügyész közérdeket érvényesítő közjogi jogalany, így az általa a közérdek védelmében indított perben elhárítani kívánt jogsérelem elsősorban nem a polgári jogi jogalanyok egymás közötti jogviszonyának rendezésére irányul. Az ilyen perben az érintettek jellemzően egységesen alperesi oldalon állnak. Ezért a szerződés érvénytelenségére irányuló vagy vagyonjogi kérdéseket érintő perben alperesként részt vevő felek egymás közötti elszámolását külön perben kell rendezni. A BH2013. 241. döntés fejti ki azt, hogy a 2/2010. (VI. 28.) PK vélemény 11. pontja lehetőséget ad arra, hogy a bíróság az ügyész keresete alapján az alperesek egymás közötti marasztalására is rendelkezést hozzon. A Kúria álláspontja szerint azonban ez jellemzően arra az esetre vonatkozik, amikor az ügyész érvénytelenségi keresete kifejezetten az értékegyensúly megbomlásával kapcsolatos.

c) Bár az önálló, külön törvényen alapuló perindítási jog esetén az ügyész a fél jogait gyakorolja, és a rendelkezési joga nem korlátozott, de ez nem jelent lehetőséget bármilyen, a jogvitához kapcsolódó kereset megindítására. Az ügyész a törvényen alapuló kereshetőségi jogával élve benyújtott keresetét csak olyan más keresettel kapcsolhatja össze, amelynek megindítására jogszabály szintén feljogosítja. Jól példázza ezt az EBH2008. 1777. döntés, amely lényegi megállapítása szerint az ingatlan-nyilvántartási törlési keresetindítás joga nem jogosítja fel az ügyészt az ahhoz kapcsolódó bármely érvénytelenségi per korlátlan megindítására is. Azonban a jogai védelmére nem képes személy érdekében történő perindítás (általános perindítási jog) feltételeinek hiánya nem zárja ki, hogy ugyanazon jogsértés miatt az ügyész külön törvényen alapuló közérdekű perindítási jogával éljen (Győri Ítélőtábla Pf.20.341/2008/14.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye 29. cikk

2013. évi CXXII. törvény a mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról 60. §

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 6:88. §, 6:105. §

2011. évi CLXXXI. törvény a civil szervezetek bírósági nyilvántartásáról és az ezzel összefüggő eljárási szabályokról 46/A. §

2011. évi CLXIII. törvény az ügyészségről 1. §, 2. §, 27. §

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról 65. §

1998. évi XXVIII. törvény az állatok védelméről és kíméletéről 44. §

1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről 38/B. §, 38/C. §

1997. évi CXLI. törvény az ingatlan-nyilvántartásról 62. §

1996. évi LIII. törvény a természet védelméről 60. §

1995. évi LIII. törvény a környezet védelmének általános szabályairól 109. §

3/2012. (I. 6.) LÜ utasítás az ügyészség közérdekvédelmi feladatairól 36. §, 43. §

18. A tolmács és a fordító részvétele a perben

61. § [Tolmács és fordító]

(1) A bíróság tolmácsot, jelnyelvi tolmácsot (a továbbiakban együtt: tolmács), illetve fordítót rendel ki, ha a 113. §-ban foglalt jogok érvényesülése érdekében vagy egyébként e törvénynek a nyelvhasználattal kapcsolatos rendelkezése értelmében szükséges.

(2) Ha jogszabály eltérően nem rendelkezik a kirendelt tolmácsra és fordítóra e törvény kirendelt szakértőre vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni.

Áttekintés

a) A magyarul nem beszélő személy meghallgatását lehetővé tevő tolmács, a jelnyelvet használó személy meghallgatását lehetővé tevő jelnyelvi tolmács és az írásbeli beadványok, okiratok vagy bírósági határozatok fordítását végző fordító kirendelésének lehetősége egységesen került szabályozásra a Pp. 61. §-ában, azzal, hogy a tolmácsra és a fordítóra főszabályként a szakértőre vonatkozó szabályok alkalmazandók.

b) A Pp. 113. § (1) bekezdésének azon rendelkezése, amely szerint az eljárás nyelve a magyar, az egész eljárásra érvényes. Ugyanakkor a Pp. 113. § (3) bekezdése értelmében a bírósági eljárás során mindenki jogosult anyanyelvét, regionális vagy nemzetiségi nyelvét, a Pp. 113. § (4) bekezdése alapján pedig speciális kommunikációs rendszert használni. Az Alkotmánybíróság gyakorlata alapján a nyelvhasználathoz való alapjogból fakadó alkotmányos követelmény az, hogy minden olyan felet, akinek személyesen kell megjelennie a bíróság előtt, és aki a Magyarországon élő, az Njtv.-ben elismert valamely nemzetiség tagja, azonos feltételekkel kell hogy megillesse a nemzetiségi nyelve szóbeli használatának a joga {2/2021 (I. 7.) AB határozat Indokolás [83] pont}, és ha a fél Magyarországon élő, az Njtv.-ben elismert nemzetiség tagja, és személyes megjelenése során a nemzetiségi nyelvét kívánja szóban használni, azt megteheti anélkül, hogy az külön költséget jelentene számára {2/2021 (I. 7.) AB határozat Indokolás [134] pont}. Erre tekintettel a nyelvhasználathoz való alapvető jog biztosítása érdekében került a Pp. 61. §-ában rögzítésre a bíróság tolmács, illetve fordító kirendelésére vonatkozó lehetősége, adott esetben kötelezettsége.

Értelmezéssel kapcsolatos jogi problémák

a) A Pp. 61. § (2) bekezdése alapján a kirendelt fordítóra és a tolmácsra a kirendelt szakértőre vonatkozó rendelkezéseket kell alkalmazni. Ennek megfelelően a tolmács és a fordító kizárására is megfelelően alkalmazandóak a Pp. 301. §-ában szabályozott, a szakértő kizárására vonatkozó szabályok; továbbá a tárgyaláson megjelenő, illetve személyes meghallgatáson megjelenő tolmácsot a szakértőkre vonatkozó szabályok szerint kell figyelmeztetéssel ellátni. A tolmács és a fordító köteles a fordítást a valóságnak megfelelően elvégezni, e követelmény megsértése a Btk. 272. § (2) bekezdés b) pontja alapján hamis tanúzásnak minősül. Ugyanakkor változatlanul alkalmazandó az a Pp. hatálybalépése előtt kialakult bírói gyakorlat, amely szerint a szakfordítók és tolmácsok díjának meghatározása során erre irányuló külön jogszabályi rendelkezés hiányában az igazságügyi szakértők díjazásáról szóló rendelet alkalmazására nincs lehetőség (BDT2008. 1753. II.), és miután a tolmácsdíj mértékére vonatkozóan jogszabály kötelező előírást nem tartalmaz, a tolmácsolás (fordítás) díját a szolgáltató szabadon állapítja meg.

b) A Pp. 113. § (3) bekezdése alapján egyértelmű, hogy amennyiben az eljárás résztvevője a magyartól eltérő nyelvet kíván használni, ehhez joga van. A kirendelt tolmács költségeinek előlegezése tekintetében kiemelendő, hogy a Pp. 79. § (2) bekezdése értelmében, törvény eltérő rendelkezése hiányában a bizonyítással járó költséget a bizonyító fél előlegezi, a Pp. 279. § (1) bekezdéséből levezethetően a fél saját előadása nem bizonyíték.

Erre tekintettel, amennyiben a fél a magyartól eltérő nyelvet kíván használni az eljárásban, annak költségét saját magának kell előlegeznie. A Pp. 79. § (2) bekezdésében rögzített „törvény eltérő rendelkezése” a Nyelvi Karta. A Nyelvi Karta 9. cikk 1.b. pont ii) alpontja értelmében, ha a fél Magyarországon rendelkezik lakcímmel és az Njtv.-ben elismert nemzetiség tagja, saját regionális vagy kisebbségi nyelvét anélkül használhatja, hogy az számára külön költséget jelentene.

A Nyelvi Karta 1. cikk a) pont ii) alpontjában foglaltakból következően a regionális vagy kisebbségi nyelv költség nélküli használatához szükséges a fél magyarországi lakóhelye, így önmagában az, hogy egy Magyarországon lakóhellyel nem rendelkező fél olyan nyelvet kíván az eljárásban használni, amely egyebekben regionális vagy kisebbségi nyelvnek minősül, nem jelentheti azt, hogy a fél mentesül a tolmácsolással, fordítással kapcsolatos költségek előlegezése, illetve viselése alól. Az Njtv. 22. § (1) bekezdése értelmében nemzetiségek által használt nyelvnek számít a bolgár, a görög, a horvát, a lengyel, a német, az örmény, a roma/cigány (romani, illetve beás), a román, a ruszin, a szerb, a szlovák, a szlovén és az ukrán nyelv, így ezen nyelvek tekintetében érvényesül a fél költségek viselésére vonatkozó kedvezménye abban az esetben, amennyiben Magyarországon lakóhellyel rendelkező nemzetiségként kívánja a nemzetiségi nyelvét használni.

c) A Pp. 79. § (3) bekezdése alapján a kirendelt fordítónak a bizonyítással nem összefüggő alkalmazásával járó költséget a felperes előlegezi. Amennyiben a felperes a bizonyítással nem összefüggő fordítás költségét a bíróság felhívása ellenére nem előlegezi, az eljárás a Pp. 121. § (1) bekezdés e) pontja alapján szünetel.

d) Arra vonatkozóan, hogy bírósági eljárásban ki rendelhető ki tolmácsként, a Szakfordítási vhr. 6. §-a tartalmaz rendelkezést. Ez alapán a budapesti székhelyű bíróságnál a tolmácsolást az OFFI látja el. Ha az OFFI-nak a szükséges nyelvben jártas tolmácsa nincs, illetve nem budapesti székhelyű bíróságnál a tolmácsolásra a bíróság illetékességi területén a szakigazgatási szervnél nyilvántartott tolmácsot kell kirendelni. Ha ezek alapján a tolmácsolás nem biztosítható, annak ellátására a szükséges nyelvben jártas más alkalmas személyt kell kirendelni, ha pedig a nem budapesti székhelyű bíróságnál a tolmácsolás szakképzett tolmács, vagy más alkalmas személy kirendelésével nem biztosítható, az OFFI bármely bíróságnál köteles a tolmácsolást ellátni.

Erre tekintettel nem elfogadható az, ha a fél a magyartól eltérő nyelvet a saját maga által megbízott, a tárgyalásra felhívás nélkül előállított és a Szakfordítási vhr. 6. §-ában rögzített feltételeknek meg nem felelő személy tolmácsolásával kívánja használni. Bírósági eljárásban jelnyelvi tolmács a 370/2017. (XII. 8.) Korm. rendelet 7. § (1) bekezdése alapján a Budapest Főváros Kormányhivatala által vezetett névjegyzékből rendelhető ki.

Joggyakorlat

A bíróságnak a nyelvhasználat biztosítására vonatkozó kötelezettsége összekapcsolódik a bíróság előtti személyes megjelenéssel, és ennek során az anyanyelv használatának szükségességével. Az anyanyelv használatára vonatkozó szabályok érvényesüléséről, illetve megsértéséről mindig a konkrét eset körülményeinek értékelése alapján kell dönteni (Kúria Kfv.35.372/2022/6.).

Kapcsolódó jogi szabályozás

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről 272. § (2) bekezdés

2011. évi CLXXIX. törvény a nemzetiségek jogairól 22. § (1) bekezdés

370/2017. (XII. 8.) Korm. rendelet a Jelnyelvi Tolmácsok Országos Névjegyzékéről 7. § (1) bekezdés

7/1986. (VI. 26.) IM rendelet a szakfordításról és a tolmácsolásról szóló 24/1986. (VI. 26.) MT rendelet végrehajtásáról 6. §

Kapcsolódó nemzetközi jogi szabályozás

Regionális vagy Kisebbségi Nyelvek Európai Kartája 1. cikk a) pont, 9. cikk 1.b. pont (kihirdette: 1999. évi XL. törvény a Strasbourgban, 1992. november 5-én létrehozott Regionális vagy Kisebbségi Nyelvek Európai Kartájának kihirdetéséről)

62. § [Fordítás szükségessége a perben]

Fordítás szükségessége esetén – jogszabály, az Európai Unió kötelező jogi aktusa, illetve nemzetközi egyezmény eltérő rendelkezése hiányában – egyszerű fordítás alkalmazható. Ha a lefordított szöveg helyessége, illetve teljessége tekintetében kétely merül fel, hiteles fordítást kell alkalmazni.