Budapest, 2026

Copyright © Dezső András, 2026

All rights reserved.

Borítófotó © Shutterstock

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 552 3

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Nekem a Balaton a Riviéra

Vitorlák és poloskák

Aranykor

Császár születik

Szabadság extrákkal

Siófok by night

Flört a szerencsével

Kifosztott Balaton

Egy ökölvívó felemelkedése

Cash Box

Kéz kezet mos

Helyi erők

Álmaiban Amerika

Eksztázis

Két dudás

Bomba

Végzetes vallomás

Új helytartó

Tűz

Diszkóháború

Az ígéret földje

Pisztolyos Laci bácsi

A budai garázs titka

Farkasfalka

Luxus szárazon és vízen

A fények kialszanak

Búcsú a fegyverektől

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

ELŐSZÓ

„Budapest várhat, míg vége van a nyárnak.”1

A PORTIK TAMÁS FELEMELKEDÉSÉT és bukását bemutató Nagyfőnök2 című kötetem megjelenése után két évig nem írtam új könyvet. Sosem telt el ennyi idő két munkám között, de ennek egyszerű oka van. Megfogadtam, nem szaporítom csupán azért a karaktereket, hogy eggyel több könyv díszelegjen a polcon. Hiába merült fel tucatnyi téma az évek alatt, a legtöbb ötlet idővel elvetélt. Volt, ami megmaradt a végtelen kutatómunkát igénylő akták szintjén, és akadt, amelyik egyszerűen zsákutcának bizonyult.

A fordulat 2025 tavaszán érkezett el, amikor egy váratlan esemény új témával kecsegtetett. Ekkor történt, hogy a rendőrség lecsapott az alvilágban csak Veszprémi Jimmyként3 ismert figurára.

Jimmy neve már a Nagyfőnökben is felbukkant, hiszen csapata szorosan bedolgozott annak a bűnözői körnek, amelyben Portik Tamás és az „olajosok” vitték a prímet.

Jimmy letartóztatása feltépett egy régi sebet: egy 1997-es robbantásos merénylet emlékét. Akkor Veszprém és Balatonalmádi között egy helyi nehézfiút, Molnár Pétert küldtek a másvilágra.

Bár Jimmyt sosem a szentek között tartották számon, még így is sokakat megdöbbentett, hogy a veszprémi alvilág milyen súlyos titkokat rejteget. Ekkor döntöttem úgy, hogy jobban utánanézek ennek a társaságnak. Hajtott a felismerés, hogy a magyar bűnügyi történetek túlságosan Budapest-centrikusak, miközben a vidéki szálak, az egyes városokra, megyékre rátelepedő kiskirályok történetei méltatlanul a háttérbe szorulnak.

Ahogy elkezdtem felfejteni a veszprémi alvilág történetét, egy olyan régió tárult fel előttem, amely a szervezett bűnözés szempontjából bizonyos értelemben vetekszik a fővárossal: a Balaton és vonzáskörzete.

A „magyar tenger” már a hetvenes–nyolcvanas években a szocialista blokk különös zárványa volt. A szabadság illúzióját árulták itt, ahol a nyugatnémet turisták márkája hozott egy szeletnyi jólétet a vasfüggöny mögé. Ez a közeg lett a keltetője sok mindennek, ami később az egész országot megfertőzte vagy megváltoztatta.

Budapesten kívül itt, a tóparton debütált először a Nyugat. A modern luxusszállodák, a villogó játékgépek, a neonfényes night-clubok és a dübörgő diszkók világa. Itt kelt életre a fiktív rendőrnyomozó, Ötvös Csöpi karaktere, és vált törvényen kívülivé a nagyon is hús-vér Szlávy Bulcsú. Míg a pesti hamiskártyások nyaranta itt kopasztották meg a „maszekokat” és a hiszékeny turistákat, addig a háttérben a bűnözésből származó milliókat a balatoni vendéglátásban mosták patyolattisztára. Itt jelentek meg a nyolcvanas évek végén az első verőemberek, akik előbb szétzúzták a kocsmákat, hogy aztán „védelmet” kínálva visszatérjenek. Itt épültek fel a technozene ütemére a legnagyobb diszkóbirodalmak, és itt találták meg számításukat a szerencselovagok után a mai milliárdos oligarchák is.

Ez a könyv az ő történetük.

Egy évtizedeken átívelő sztori kispályás gengszterekről, a szürkezónában egyensúlyozó vállalkozókról, a pofozkodó kidobókról és a dörzsölt vendéglátósokról. A veszélyes, megvadult bűnözőkről és az öltönyös nagyhalakról, akik a zavarosban halászva végül mindenki mást kiszorítottak a partról.

Ők a magyar tenger kalózai.

NEKEM A BALATON A RIVIÉRA

„A »felvilág« és az alvilág találkozásaiból szinte mindig a jóhiszemű polgárok kerültek ki vesztesen, hiszen olyan nagystílű szélhámosok jártak sikerrel, mint a »Báró Vay« néven bemutatkozó férfi, aki egy modern mintagazdaság ígéretével szédítette meg a füredi előkelőségeket, majd a kicsalt pénzzel már a bécsi gyorson robogott a leleplezés elől.”

A SZÜRKE VOLÁNTAXI MOTORJA egyenletesen duruzsolt, ahogy a 7-es út aszfaltján a Balaton felé falta a kilométereket. 1969 júliusát írtuk; a levegő forró volt, és sűrű, a szocialista ipar fojtogató szaga helyett azonban már a szabadság és a naptej illatát hozta a szél. A hátsó ülésen három fiatalember terpeszkedett, arcukon azzal a fajta szemtelen magabiztossággal, amit csak a hirtelen jött, bűnös vagyon adhat. Pár nappal korábban még egy budapesti cégvezető elegáns lakásának zárjait babrálták a sötétben, most pedig egy vagyont érő ékszerhalom és készpénzköteg pihent a táskáikban. Nekik ez a nyár nem a szakszervezeti beutalóról és a menzakosztról szólt. Amikor Székesfehérvár kontúrjai feltűntek a láthatáron, a társaság „főnöke” – egy aranyifjú, aki a mámortól és a hatalomtól megrészegülve már órák óta katonai főhadnagynak képzelte magát – váratlanul lehúzta a hátsó ablakot. A menetszél felborzolta a haját, ő pedig előrántotta a zakója alá rejtett pisztolyt.

– Nézzétek a „főhadnagy” urat! – ordította el magát, és céltalanul beleeresztett egy sorozatot a mellettük elsuhanó búzamezőbe.

A taxisofőr a visszapillantó tükörbe meredt, ujjai elfehéredtek a kormányon. Nem szólt semmit, csak nézte az eszeveszett lövöldözést. Tudta, hogy a zsebében lapuló hatezer forintos juss – amiért más sofőr hónapokig gályázott – nemcsak a fuvardíj volt, hanem egyben hallgatási pénz. A trió három napig úgy élt a magyar tengernél, mint az urak: pezsgő, luxusszállodák, a pénzükre ácsingózó nők és nagyvonalú borravalók kísérték útjukat. Eszükbe sem jutott, hogy a rendszer, amit éppen arcul köptek, nem a lőporfüst, hanem a szürke kisemberek bosszúja miatt fog lecsapni rájuk. Mert miközben ők a füredi mólón a jövőjüket tervezték, a taxis már a budapesti központban ült a kihallgatószobában, és minden egyes leadott lövésről részletes jelentést tett.

Mégsem ez lett a hatvanas évek nagy bűnügyi története, hiszen ha nem is minden nyári szezonban, de azért előfordultak hasonló balhék a Balatonon. Az igazán nagy sztori a korabeli magyar vendéglátó- és szállodaipari legendájának, a korszak egyik legtehetségesebb „topmenedzserének”, Onódy Lajosnak a letartóztatása volt.

✶✶✶

Bár a hatvanas évek végén a Balaton már olyan térsége volt az országnak, ahol pénzt lehet keresni, nem volt ez mindig így. Ahogy az amerikai Las Vegas kaszinóvárosa egykoron csak egy kopár, sivatagos zárvány volt a semmi közepén, úgy némi túlzással a Balaton és környéke sem volt több egy egyszerű mezőgazdasági vidéknél, ahol az élet ritmusát nem a nyaralók érkezése, hanem a földek, szőlők és falvak szigorú rendje, a termés betakarítása határozta meg.

Bár a víz ott csillogott a tájban, korántsem uralta az emberek gondolkodását, ráadásul az 1800-as években a tó nem a nép közös kincse, hanem egy alig huszonöt fős, szűk elit exkluzív magánbirodalma volt: a Festeticseké, az Esterházyaké és a tihanyi apátságé, ők nemcsak a partot, de telekkönyvileg a vízfelületet is birtokolták. A Balaton ekkoriban nem üdülőhelyként, hanem kőkemény gazdasági erőforrásként szolgált. Télen a befagyott víztükrön súlyos szekérkaravánok hordták a bort és a gabonát, a halászkompániák az európai étlapokra szánt fogast termelték ki nagyüzemben, a nádasok aratása pedig akkora hasznot hajtott, mint maga a halászat.

Jellegét tekintve a század második felében vált ketté élesen a vizes életmód. Míg a parasztság az aratás porát lemosni rohant a sekély vízbe hűsölni, addig Balatonfüred és Keszthely elegáns, patinás gyógyhelyeire csak a legfelsőbb elit járt kúrálni magát. A korszak végére azonban a vasút megérkezése és Siófok dinamikus felemelkedése végleg más jelentéssel ruházta fel a korábban lenézett „Blato” nevet,4 és a tó évi tízezer látogatóval megkezdte diadalmas menetelését a büszke „magyar tenger” cím felé.

A valódi fordulatot a huszadik század hozta el, amikor a partvonal mellett elinduló robbanásszerű fejlődés hatására a tó pihenőhellyé, társasági találkozóponttá, végül pedig hatalmas pénztermelő gépezetté alakult. Az, hogy a Balaton a mai értelemben vett turisztikai célponttá vált, jórészt a tragikus trianoni békeszerződés következménye, hiszen az ország területének kétharmadával együtt a magyar felső réteg elveszítette az adriai tengerpartot, valamint az erdélyi és felvidéki üdülőhelyeket is, így a Balaton maradt az egyetlen és legfontosabb nemzeti találkozó- és pihenőhely.

Ahogy az elit betette a lábát, a parton patikamérlegen kezdték mérni a társadalmi rangot. A történelmi arisztokrácia, a grófok és nagybirtokosok az északi partot, Balatonfüredet és a patinásabb szegleteket lakták be, ezzel szemben a feltörekvő polgárság, az állami tisztviselők és a pesti értelmiség inkább a déli partot, főként Siófokot és Balatonföldvárt választotta. Ebben az időszakban vált a vitorlázás az elit legfőbb, státuszszimbólummal felérő sportjává, ahol a Magyar Yacht Club tagjának lenni egyet jelentett a társadalmi csúcs elérésével, a vitorlás hajó pedig nem csupán sporteszköz, hanem pezsgős uzsonnák és vagyonos összejövetelek úszó színpada volt.

A korszak nagyjai még saját, neobarokk, szecessziós vagy eklektikus villákban laktak, amelyek kiterjedt kertjeikkel és népes személyzetükkel – szakácsnőkkel, szobalányokkal – hirdették tulajdonosuk pozícióját, miközben nyaranta a pesti szalonélet egyszerűen átköltözött a tóparti teraszokra.

Ez a töméntelen gazdagság azonban mágnesként vonzotta a budapesti alvilágot is; ahol megjelent a pénz, ott megjelentek a bűnözők is, akik már az 1920-as évektől valósággal elözönlötték a vidéket. Profi bandák garázdálkodtak a parton, mint az a jól szervezett betörőcsapat, amely 1927 nyarán Siófokon tippre menve fosztott ki egy budapesti kereskedőt, majd módszeresen vette célba a luxusszállodák jómódú vendégeit.

Siófok persze ennél már jóval régebben „bejelentkezett” a Balaton fővárosa címre. A rómaiak útjai, majd később a települést is érintő postakocsi-útvonal mind azt jelezte, hogy itt találkoznak utak, emberek, érdekek. A hely hamar egyet jelentett az átjárhatósággal és a jó közlekedéssel. A Balaton vízszintjének szabályozása a tizenkilencedik század elején nemcsak termőföldet és új területeket adott a településnek, hanem végleg emberközelivé varázsolta a tavat is.

Az igazi fordulatot azonban a közlekedési és vízi infrastruktúra hozta. A balatoni gőzhajózás elindulása, majd a vasút megérkezése és a kikötő megépítése Siófokot a tó természetes kapujává tette. A tizenkilencedik század végére a város már nemcsak közlekedési csomópont volt, hanem élményközpont is: sportversenyek, fürdőélet, társasági események vonzották a budapesti polgárságot, művészeket, írókat, színészeket. A második világháború után pedig a tömeges üdültetés, az infrastruktúra fejlesztése, majd az 1950-es évektől tudatos idegenforgalmi beruházások – szállodasor, közművek, partvédelem – olyan mértékben növelték a város befogadóképességét, amivel a Balaton körül kevesen tudtak versenyezni. Siófok így lett egyszerre kapu, találkozóhely és nyári vakációs központ: ahol a tó elérhetővé vált, ahol a nyaralás intézménnyé szerveződött, és ahol pezsgett a balatoni élet. Na meg a bűnözés.

A „felvilág” és az alvilág találkozásaiból szinte mindig a jóhiszemű polgárok kerültek ki vesztesen, hiszen olyan nagystílű szélhámosok jártak sikerrel, mint a „Báró Vay” néven bemutatkozó férfi, aki egy modern mintagazdaság ígéretével szédítette meg a füredi előkelőségeket, majd a kicsalt pénzzel már a bécsi gyorson robogott a leleplezés elől. Tihany környékén eközben egy magát régésznek kiadó csoport IV. Béla király elrejtett kincseivel és mesterségesen öregített aranypénzekkel bolondította meg a helyi befektetőket, hogy aztán a pénzükkel együtt egyetlen éjszaka alatt nyomuk vesszen.

Nem volt biztonságban az akkor még működő siófoki kaszinók világa sem, ahol a harmincas években egy magát dél-amerikai diplomatának kiadó csaló fosztotta ki a kártyaasztaloknál a gyanútlan földbirtokosokat, amíg egy szemfüles pincér fel nem ismerte benne a pesti váltóhamisítót, leleplezve a gyűrűjébe épített apró tükröket és a jelölt kártyapaklikat.

A korszak balatoni bűnözésének szintén visszatérő, dörzsölt alakjai voltak az úgynevezett „hilósok” is, akik a trükkös pénzváltás és a gyors kézmozdulatok mestereiként tették teljessé a tóparti élet árnyoldalait. Ezek a pénzváltó művészek mesteri pszichológiai érzékkel választották ki áldozataikat a vasútállomások környékén vagy a korzók forgatagában, és villámgyors ujjaikkal úgy hajtogatták a papírpénzt, hogy a gyanútlan nyaraló a tranzakció végén csak a névérték töredékét tarthatta a kezében. A „hilózás” – ami a pénz látványos, mégis csalárd pörgetését jelentette – éppolyan szerves részévé vált a két háború közötti Balaton mítoszának, mint a fehér vitorlák vagy a mólón sétáló napernyős úrinők, végleg bebizonyítva, hogy a magyar tenger nemcsak a pihenés oázisa, hanem a dörzsölt szerencsevadászok által kiszemelt ígéret földje is volt.

A Balaton polgári világa a második világháború után a Rákosi-korszak kíméletlen diktatúrájával ért véget. Az ötvenes években a tó turisztikai jelentősége a nullára zuhant. A villákat államosították, a kaszinókat bezárták, a régi elitet elüldözték. Az 1952-es hírhedt törvényerejű rendelet kártalanítás nélkül vette állami kézbe a „polgári” nyaralókat. A korábbi tulajdonosokat – köztük egyszerű iparosokat – ellenséges elemként bélyegezték meg, és gyakran saját ingatlanaikból is kitiltották őket. Míg a pártelit lecsapott a legszebb parti villákra, a többi épületet vállalati üdülővé fokozták le. Ez volt „a dolgozók Balatonja”, amely a háttérben életek munkájának elrablását jelentette. A kisemberekre rótt brutális adók és „közellátási hozzájárulások” miatt végül ők is kénytelenek voltak bagóért megválni maradék értékeiktől. A tájat évtizedekre betonkerítések és „Belépni tilos, állami tulajdon” táblák csúfították el. Ebben az érában a rekreáció ismeretlen fogalom volt; az emberek a puszta túlélésnek örültek.

A vendéglátóipari pápa, a később meghurcolt Onódy Lajos karrierje mégis ebben az időszakban lódult meg, ami egyben a modern kori balatoni élet és turizmus kialakulását jelentette. A Balaton déli partján a hatvanas években rendkívüli befolyással bíró Onódy Lajos agilis állami vállalatvezetőként kezdetben füstös csárdákat és elhanyagolt strandéttermeket varázsolt újjá a Balaton déli partján, majd modern motelokat és pezsgő kempingeket húzott fel a semmiből.

Az 1920-ban született Onódy fiatalon még segédmunkásként dolgozott a Ganz-gyárban. 1944-ben a Gestapo letartóztatta, de túlélte a háborút, majd kommunistaként az új rendszer megbízható kádere lett. 1950-től már ő vezette a Büfé Nemzeti Vállalatot, és néhány év alatt a szocialista magyar vendéglátás megkerülhetetlen alakjává vált. Olyan legendás budapesti helyek is az irányítása alá kerültek, mint a Kis Royal, a Gresham, az EMKE, a Savoy vagy a margitszigeti Casino Étterem.

Miközben a Rákosi-diktatúra lenullázta az idegenforgalmat, és a magyarok nem is álmodozhattak külföldi utazásokról, Nyugat-Európában már dübörgött a gazdasági fellendülés és a modern tömegturizmus. Ám ebből a Balatonon semmi nem volt érzékelhető. Az első külföldiek 1954-ben merészkedtek be az országba, de ők sem turisták, hanem rokonlátogatóba érkező 1945–1948-as emigránsok voltak. Az éppen megindulni látszó forgalmat az 1956-os forradalom törte meg. A tragikus események után hatalomra kerülő Kádár János viszonylag hamar ráébredt, hogy a szocialista állam túléléséhez égető szükség van a nyugati devizára. Márkára, dollárra. Ez szülte a korszak nagy ellentmondását: a kasszának kellett a kemény nyugati valuta, de a titkosszolgálat rettegett a kontrollálatlan vendégáradattól és attól, hogy a magyarok meglátják, hozzájuk képest mennyivel gazdagabbak a Nyugatról érkezők. Épp ezért a Kádár-rezsim kezdetben nem várta tárt karokkal a külföldieket. Az 1958-tól visszaszivárgó német turistákat barátságtalan, adminisztratív korlátok fogadták. Legfeljebb három hetet maradhattak, és sokáig csak a magyarok által nem használható, „zárt vonatokon” utazhattak Budapestig, ahol kötelezően ki kellett fizetniük a teljes ellátást, mielőtt vidékre engedték volna őket.

Az 1958-as brüsszeli világkiállítás magyar sikere azonban váratlan fordulatot hozott a Balatonon is. A kiállítás magyar pavilonjának étterméből származó bevételből a minisztérium motelszobákat vásárolt, amelyeket Onódy Lajos kaparintott meg. Így 1959 tavaszán Földváron és Siófokon összesen 640 férőhelyes motelkomplexumok nyíltak. Onódy azonban nem érte be ennyivel; politikai kapcsolatait csúcsra járatva őrült tempójú szállodaépítésbe kezdett. Egymás után nőttek ki a földből a modernitás szimbólumai: a háromszintes Vénusz, amely a második világháború utáni éra első, nemzetközi színvonalú luxusszállodájaként vonult be a történelembe, majd a hatemeletes Balaton Szálló. Még a Belügyminisztériumtól is sikerült megszereznie a hatvanszobás Napfény Szállót, amit nemcsak a pártfunkcionáriusok, de a nagyközönség előtt is megnyitott.

Az élelmes üzletember kiváló érzékkel ismerte fel azt a történelmi pillanatot, amikor a Rákosi-korszakban még tetszhalott idegenforgalom a Kádár-rezsim hajnalán stratégiai fontosságú népgazdasági ágazattá izmosodhat. Ehhez kellő időben szemelte ki magának a Balaton déli partját. 1958 októberében vette át a Siófok és Balatonföldvár közötti térség irányítását az Országos Üdülővendéglátó Vállalattól, és azonnal nagyszabású modernizációba kezdett. A meglévő egységeket, például a szántódi Révcsárdát vagy a kőröshegyi Flekken Csárdát korszerű belső terekkel frissítette fel, a konyhákat pedig a kor csúcstechnikájával, nagy kapacitású olajsütőkkel és elektromos hűtőszekrényekkel szereltette fel. Olyan új egységeket nyitott, mint a balatonszéplaki Hableány vagy a zamárdi Pannónia Étterem, sőt addig ismeretlen, formabontó üzlettípusokat is meghonosított, amilyen a siófoki és földvári Borharapó volt.

Onódy tudta, hogy a lehetőségei korlátozottak, de azon vezetők közé tartozott, akik látták, mi folyik a vasfüggöny túloldalán, és megpróbálták lekoppintani azt, ami a „hanyatló Nyugaton” működött. Tehetségét senki sem vitatta; karrierjét nem a talpnyalás hajtotta, hanem az, hogy szakembereket foglalkoztatott, és követte a nyugati trendeket. Mindezt egy olyan korszakban, amikor a kapitalizmus szitokszónak számított, a piaci verseny pedig nem létezett. Mindennapos volt, hogy az éttermekben a vendégek már az ujjukkal doboltak az asztallapon, úgy várták, hogy a pincérek valamelyike szíveskedjen végre feléjük nézni. A felszolgálók éppolyan urak voltak a maguk kis „szemétdombján”, mint a portások, a házmesterek vagy az eladók. Nem szólva az éttermek szerény választékáról: a műanyag lambériás, pecsétes abroszos vendéglők étlapjait nagyjából a rántott hús, a cigánypecsenye és a pörkölt szentháromsága uralta. Onódy volt az első igazi „vörös menedzser”, aki felismerte, hogy a Balatonnál és a fővárosban a régi, lassú kiszolgálás már nem tartható, ezért nyugatias szemlélettel modernizálta a hálózatot. Ő vezette be az önkiszolgáló éttermeket, a korszerű büfésorokat, sőt a jégkrémgyártást és a hűtőipart is ő virágoztatta fel.

A nyári hétvégéken tetőző turistaáradat kiszolgálására hatalmas büféláncolatot és önkiszolgáló éttermeket nyitott, utóbbit egyebek között a földvári kemping területén. Neki köszönhetően jött létre a siófoki Matróz és Sió vagy a földvári Strand büfé. Onódy vállalata totális irányítása alá vonta a térség fagylaltozóit, presszóit, valamint az összes állami üdülőben működő kisbüfét is.

Az éjszakai életet is professzionális alapokra helyezte. Olyan, országosan ismert szórakozóhelyek hálózatát építette ki, mint a földvári Keringő Bár vagy a legendás siófoki Tünde Bár. A nagyszabású terjeszkedés nyomán 1964-re a déli parton már közel száz különféle egység üzemelt Onódy irányítása alatt. A holtszezon 200 fős stábja nyaranta 2200 fősre duzzadt, kiszolgálva a szocialista tömegturizmus igényeit.

Onódy számítása bejött: 1960 és 1964 között a Magyarországra látogatók száma több mint ötszörösére duzzadt, és az évtized közepére már átlépte az 1,3 millió főt. Ebből a hatalmas tömegből minden negyedik vendég a vasfüggönyön túlról, kapitalista országokból érkezett, ami jelentős devizabevétellel kecsegtetett. Ennél is beszédesebb volt azonban a vendégéjszakák számának rohamos emelkedése mind a keleti, mind a nyugati blokkból érkezők körében.

Rehák Géza történész Vörös Riviéra című könyvében részletesen bemutatja a Kádár-rendszer idegenforgalmi politikáját és azt a paradox helyzetet, amelyben a pártállam már egészen abszurd megoldásokat is bevetett volna a balatoni térség befogadóképességének növelésére és a devizahiány enyhítésére: „A szálláskapacitás elégtelenségét jól illusztrálta, hogy 1963 májusában a még át nem adott új tihanyi hotelt – mely a siófoki Balaton Szálló épületének adaptálásával készült – a külföldi vendégek korabeli sajtóhírek szerint előre lefoglalták az egész főszezonra. Mivel a fejlesztések üteme látható módon továbbra sem volt képes lépést tartani a főszezonban mutatkozó érdeklődéssel, egyes szakemberek úgy gondolták, ha nem kerül sor a fogadóképesség gyors és nagymértékű bővítésére a közeli jövőben, elkerülhetetlenné válik a forgalom kényszerű adminisztratív korlátozása, ami viszont teljességgel ellentétben állt volna a megfogalmazott gazdasági célokkal.”5

A turistaáradat – Onódy szerencséjére – elsősorban a Balaton térségére és a fővárosra összpontosult, így az üzletember terjeszkedése közvetve a budapesti éjszakai életre is hatással volt. Birodalma nem csak büfékből állt, hozzá tartoztak a legnépszerűbb fővárosi éjszakai mulatók, mint a Budapest Táncpalota vagy a Savoy, ahol a korabeli művészvilág és a pártelit krémje is megfordult. A vállalkozó szellemű Onódy hatalma azonban nemcsak a tehetségén, hanem a legmagasabb politikai körökig érő kapcsolatain alapult. Ez vékony jégnek számított abban a paranoiás közegben, ami a kommunista rezsimet jellemezte. Ha nem is a talpnyalók táborát erősítette, azért tudta, mi az a politika. Bizalmas barátságot ápolt Biszku Bélával, a rendszer egyik legbefolyásosabb vezetőjével, és híres volt arról, hogy a „fontos elvtársaknak” bármilyen luxust meg tudott teremteni. A vállalati reprezentációs keretekből finanszírozott exkluzív vadászatok, bőséges lakomák és zárt körű balatoni bulik legendássá váltak, ám ez a fajta „szocialista dőzsölés” egyre több ellenséget szült a párt puritánabb szárnyában.

1964 júniusában Onódy a csúcson érezhette magát. Átadták a siófoki vízparti szállodasor két ékkövét, a Lidót és a Hungáriát, egy gigantikus, 1000 fős étteremmel kiegészülve. A szállodák szinte azonnal megteltek, de nem sokáig gyönyörködhetett a birodalmában.

A sikeres igazgatót 1964 őszén, egy ködös napon bilincsben hurcolták el otthonából.

A letartóztatás tényéről bő egy hónapig egyetlen árva szót sem ejtett a szigorúan cenzúrázott pártállami sajtó. Ez a némaság valószínűleg patikamérlegen kiszámított taktika volt. A párt elitje is tudta, hogy Onódy letartóztatása nem marad titokban, és a vele kapcsolatos híresztelések és összeesküvés-elméletek futótűzként terjednek majd a fővárosi kávéházakban, bőséges időt hagyva a suttogó propagandának a karaktergyilkossághoz.

A számításuk be is vált: vadabbnál vadabb, szürreális pletykák kezdtek keringeni a bukás okairól. Nemzetközi heroinkereskedelemről, 40 millió forintnyi – mai értéken felfoghatatlan, mintegy tizenkétmilliárdos – sikkasztásról szóltak a szaftos mendemondák. A legpikánsabb pletykák azonban az Onódy nyaralójában rendezett, állítólagos exkluzív szexorgiákról szóltak, ahol a legenda szerint a rulettasztalon desszert gyanánt csokoládéval leöntött, meztelen stewardesseket lehetett nyerni. Persze ebből egy szó sem volt igaz. A rosszindulatú vádaskodások még Bara Margitot, a kor ünnepelt színésznőjét is elérték, aki pedig nem is ismerte Onódyt. A hecckampány mégis kettétörte Bara művészi pályáját.

A rideg valóságban Onódy és társai a kommunista érára oly jellemző koncepciós per áldozataivá váltak. Noha hivatalosan „csupán” 400 ezer forintnyi hűtlen kezeléssel vádolták meg őket – a Budapesti Rendőr-főkapitányság közleménye szerint a vád: „társadalmi tulajdont károsító bűncselekmények” –, a háttérben valójában egy szövevényes belső intrika állt, amely nem érthető meg a Balaton körüli kíméletlen hatalmi harcok ismerete nélkül.

Onódy vesztét részben a mohóságnak bélyegzett terjeszkedése okozta. Miután könnyűszerrel meghódította a déli partot, az északira is szemet vetett, és ott is nagyszabású fejlesztéseket tervezett. Ez azonban sértette az északi parton uralkodó Országos Idegenforgalmi Szálloda és Étterem Vállalat akkori vezérének érdekeit, aki féltve saját pozícióját, befolyásos belügyes kapcsolatait mozgósította a sikeres vetélytárs ellen. Emellett Onódynak az sem vált előnyére, hogy a pártvezetés puritánabb tagjai közül sokan ferde szemmel nézték azt a kozmopolita, nyugatias stílust és eleganciát, amelyet ő a vasfüggöny mögött képviselt. A korát túlságosan megelőző vállalkozót végül súlyos börtönévekre ítélték; a rácsok mögött fizikailag és lelkileg is megtört, ragyogó pályafutásának örökre befellegzett. Sosem tért vissza a szakmába.

Ami Onódy Lajossal történt, örök tanulság maradt mindazoknak, akik hasonlóan merész álmokat dédelgettek a rendszeren belül. Nem is lett igazán követője, később senki nem ért a nyomába, és talán senki nem is akart. Illetve egyvalaki mégiscsak akadt…

1965 fagyos februárjában, amikor Budapesten megkezdődött Onódy Lajos és tizenegy vádlott-társának nagy port kavaró büntetőpere, a védőügyvédeknek fenntartott padsorra egy magabiztos, szinte pimasz, jóképű fiatalember huppant le: az akkor huszonnégy éves Wossala György. A teremben szorongókkal ellentétben a szőke ifjúnak látszólag semmi köze nem volt a szövevényes Onódy-ügyhöz, ám mivel jó viszonyt ápolt az egyik védővel, a segítségével bejuthatott a tárgyalásra, hogy premier plánban nézhesse, mit művel a rendszer a topmenedzserrel, akire felnézett.

Ekkortájt Wossala még csupán ambiciózus szállodaportásként kereste a kenyerét, és a Vendéglátóipari Főiskola padjait koptatta, de minden vágya az volt, hogy saját szemével lássa az élő legendát. Azt az Onódyt, aki a kommunista Magyarországon néhány esztendő alatt „nyugatias” vendéglátóipari birodalmat álmodott és épített a Balaton aranyhomokos déli partjára. Ahogy Onódynak, úgy Wossalának is sokat jelentett a magyar tenger. Míg Onódynak az üzletet, a birodalomépítést, addig Wossalának elsősorban a vitorlázást, a sportot, amibe még az ötvenes évek közepén szeretett bele az északi parton, Balatonalmádiban. Wossala sorra nyerte a versenyeket, a sport révén pedig egyre szélesebb kapcsolatrendszert alakított ki. Vitorlázótársai már akkor is elég keménynek, amolyan buldognak tartották, aki bizonyos tekintetben hasonlított a nála jóval idősebb és a bírósági tárgyaláson már megtört arcát mutató Onódyhoz.

A fiatal, de hasonlóan fékezhetetlen ambíciójú Wossala számára már a hatvanas évek derekán súlyos, sötét intő jellé vált az Onódy-per. Megértette, milyen veszélyes, ingoványos terep a szálloda- és vendéglátóipar csillogó világa, és milyen szédítő gyorsasággal zuhanhat valaki a hatalom csúcsáról a mélybe, ahogyan az Onódyval történt a pártállami diktatúra idején. Pedig Onódy víziói és fáradhatatlan munkája nélkül Siófok csupán egy álmos, poros kisváros maradt volna a szocializmus szürkeségében, nem pedig a lüktető tömegturizmus és a nyugatias, szabad „életérzés” megkerülhetetlen szimbóluma.

Onódy látványos bukása azt is kíméletlenül megmutatta a tervekkel teli, eszes, fiatal vitorlásnak, milyen könyörtelen és bosszúálló tud lenni a politikai elit, ha valakit egyszer kivet magából.

A főiskola után Wossala György két évet töltött Hilton-ösztöndíjjal Rómában, az Idegenforgalmi Egyetemen, ahol nemzetközi közgazdasági diplomát szerzett. A több nyelven beszélő fiatal férfi hazatérését követően egy pillanat alatt a Pannónia Szálloda és Vendéglátóipari Vállalat igazgatói székében találta magát.

Mindössze huszonhat évesen Wossala György a siófoki szállodasor első embere lett.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Borítóterv és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License