Ken Follett

A TITÁNOK

BUKÁSA

Évszázad-trilógia

1.

GABO

A fordítás Ken Follett: Fall of Gianst (First int he Century trilogy) alapján készült

Fordította: Bihari György, Sóvágó Katalin

Borítóterv: Malum Stúdió, Szabó Vince

A magyar kiadást tervezte és tördelve: Gyergyák Bence

Copyright © Ken Follett, 2010

Hungarian translation © Bihari György, Sóvágó Katalin, 2010

Copyright © GABO Kiadó

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-967-7

A sorozat többi kötete:

Ken Follett: A megfagyott világ (Évszázad-trilógia II.)

Ken Follett: Az örökkévalóság küszöbén (Évszázad-trilógia III.)

Kiadja GABO Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Szüleim, Martin és Veenie Follett emlékének

Amerikaiak

Dewar család

Cameron Dewar, szenátor

Ursula Dewar, a felesége

Gus Dewar, a fiuk

Vyalov család

Josef Vyalov, üzletember

Lena Vyalov, a felesége

Olga Vyalov, a lányuk

Mások

Rosa Hellman, újságíró

Chuck Dixon, Gus iskolatársa, barátja

Marga, egy éjszakai lokál énekesnője

Nick Forman, tolvaj

Ilya, gengszter

Theo, gengszter

Norman Niall, csaló könyvelő

Brian Hall, szakszervezeti vezető

Valós történelmi szereplők

Woodrow Wilson, a 28. elnök

William Jennings Bryan, külügyminiszter

Joseph Daniels, tengerészeti miniszter

Angolok és skótok

Fitzherbert család

Fitzherbert gróf, becenevén Fitz

Elizaveta hercegnő, a felesége, becenevén Bea

Lady Maud Fitzherbert, a húga

Lady Hermia, azaz Herm néni, a szegény nagynénjük

Sussex hercegné, a gazdag nagynénjük

Gelert, pireneusi hegyi kutya

Grout, Fitz inasa

Sanderson, Maud komornája

Mások

Mildred Perkins, Ethel Williams

albérlője

Bernie Leckwith, a Független Munkáspárt aldgate-i tagozatának titkára

Bing Westhampton, Fitz barátja

Lowther márki, „Lowthie”, Maud kikosarazott kérője

Albert Solman, Fitz jogtanácsosa

Dr. Greenward, önkéntes a gyermekrendelőben

Lord „Johnny” Remarc, hadügyminiszter-helyettes

Hervey ezredes, Sir John French szárnysegédje

Murray hadnagy, majd százados, Fitz szárnysegédje

Mannie Litov, varrodatulajdonos

Jock Reid, a Független Munkáspárt aldgate-i tagozatának pénztárosa

Jayne McCulley, katonafeleség

Valós történelmi szereplők

V. György király

Mária királyné

Mansfield Smith-Cumming, becenevén „C”, a Titkosszolgálat Külügyi Osztályának (később MI6) főnöke

Sir Edward Grey, képviselő, külügyminiszter

Sir William Tyrrell, Grey magántitkára

Frances Stevenson, Lloyd George szeretője

Winston Churchill, képviselő

H. H. Asquith, képviselő, miniszterelnök

Sir John French, a brit expedíciós erők parancsnoka

Franciák

Gini, bártündér

Dupuys ezredes, Gallieni tábornok szárnysegédje

Lourceau, Joffre tábornok szárnysegédje

Valós történelmi szereplők

Joffre tábornok, francia főparancsnok

Gallieni tábornok, a párizsi helyőrség parancsnoka

Németek és osztrákok

Von Ulrich család

Otto von Ulrich, diplomata

Susanne von Ulrich, a felesége

Walter von Ulrich, a fiuk, a londoni német nagykövetség katonai attaséja

Greta von Ulrich, a lányuk

Robert von Ulrich gróf, Walter másod-unokatestvére, a londoni osztrák nagykövetség katonai attaséja

Mások

Gottfried von Kessel, a londoni német nagykövetség kultúrattaséja

Monika von der Helbard, Greta legjobb barátnője

Valós történelmi szereplők

Karl Lichnowsky herceg, a londoni

német nagykövet

Paul von Hindenburg, tábornagy

Erich Ludendorff, gyalogsági tábornok

Theobald von Bethmann-Hollweg,

német kancellár

Arthur Zimmermann, német  külügyminiszter

Oroszok

Peskov család

Grigorij Peskov, fémmunkás

Lev Peskov, lovász

Putyilov-gépgyár

Konsztantyin, esztergályos, a bolsevik vitakör vezetője

Iszaak, a focicsapat kapitánya

Varja, munkásnő, Konsztantyin anyja

Szergej Kanyin, az öntöde felügyelője

Maklakov gróf, igazgató

Mások

Mihail Pinszkij, rendőrtiszt

Ilja Kozlov, a cimborája

Nyina, Bea hercegnő komornája

Andrej herceg, Bea testvére

Katyerina, parasztlány, aki nemrég

érkezett a városba

Miska, kocsmáros

Trofim, bűnöző

Fjodor, korrupt rendőr

Szpirja, a Gábriel Arkangyal utasa

Jakov, a Gábriel Arkangyal utasa

Anton, a londoni orosz követség tisztviselője és német kém

David, zsidó katona

Gavrik, őrmester

Tomcsak, hadnagy

Valós történelmi szereplők

Vlagyimir Iljics Lenin, a Bolsevik Párt vezére

Lev Trockij

Walesiek

Williams család

David Williams, szakszervezeti vezető

Cara Williams, a felesége

Ethel Williams, a lányuk

Billy Williams, a fiuk

Ótata, Cara apja

Griffiths család

Len Griffiths, ateista és marxista

Mrs. Griffiths

Tommy Griffiths, a fiuk, Billy Williams legjobb barátja

Ponti család

Mrs. Minnie Ponti

Giuseppe „Joey” Ponti

Giovanni „Johnny” Ponti, az öccse

Bányászok

David Crampton, Picsogó Dai

Faggyús Harry Hewitt

John Jones, a Boltos

Daraboló Dai, a hentes fia

Pápa Pat, a fővágat aknacsatlósa

Pápa Micky, Pat fia

Pónis Dai, lovász

Bert Morgan

Bányaigazgatóság

Perceval Jones, a Celtic Minerals elnöke

Maldwyn Morgan, a szénbánya igazgatója

Rhys Price, a szénbánya igazgatóhelyettese

Ragyás Arthur Llewellyn, a szénbánya tisztviselője

Tŷ Gwyn személyzete

Peel, főkomornyik

Mrs. Jevons, házvezetőnő

Morrison, inas

Mások

Trágyás Dai, pöcegödör-tisztító

Mrs. Pónis Dai

Mrs. Roley Hughes

Mrs. Hywel Jones

George Barrow közlegény, B század

Robin Mortimer közlegény, lefokozott tiszt, B század

Owen Bevin közlegény, B század

„Próféta” Elijah Jones őrmester, B század

James Carlton-Smith hadnagy, B század

Gwyn Evans százados, A század

Roland Morgan hadnagy, A század

Valós történelmi szereplő

David Lloyd George, liberális parlamenti képviselő

ELŐSZÓ
BEAVATÁS

Első fejezet

1911. június 22.

Azon a napon, amelyen V. György királyt megkoronázták a londoni Westminster-apátságban, Dél-Walesben Billy Williams leszállt az aberoweni aknába.

Billy 1911. június 22-én töltötte be a tizenhármat. Az apja keltette. Papa ébresztési módszere inkább hatékony volt, mint gyengéd. Szabályos ütemben pofozgatta Billyt, határozottan és kitartóan. Billy mélyen aludt, és egy másodpercig megpróbált nem figyelni a pofozgatásra, de az makacsul folytatódott. Egy pillanatra méregbe gurult, aztán eszébe jutott, hogy föl kell kelnie, föl is akart kelni, kinyitotta hát a szemét, és hirtelen felült.

– Négy óra – mondta papa, aztán kiment, és ledübörgött bakancsos lábával a falépcsőn.

Billynek ma kellett elkezdenie munkás életét: beáll vájártanulónak, úgy, ahogy a város férfilakosságának többsége csinálta az ő korában. Bántotta, hogy miért érzi magát ilyen kevéssé bányásznak. De elhatározta, hogy nem fog felsülni. David Crampton elsírta magát az első nap lent az aknában, és máig Picsogó Dainak hívták, noha huszonöt éves volt, és a város rögbicsapatának csillaga.

Szent Iván másnapja volt, már hajnalban is ragyogó világos jött be a kicsi ablakon. Billy a mellette fekvő nagyapjára nézett. Ótata szeme már nyitva volt. Mindig ébren volt, amikor Billy fölkelt; azt mondta, az öregemberek nem sokat alszanak.

Billy kikászálódott az ágyból. Egy szál alsót viselt. Hidegben az ingét is magán hagyta, de Angliában most örvendetesen forró volt a nyár, az éjszakák pedig enyhék. Előhúzta az éjjeliedényt az ágy alól, és levette a fedelét.

Cseppet sem lett nagyobb a hímvesszője, amit az ő jancsijának hívott. Még mindig ugyanaz a gyermekes kukacka volt. Abban reménykedett, hogy a születésnapja előtti éjszakán növekedésnek indul, vagy legalább kibukkan valahol a környékén egy fekete szőrszál, de csalódnia kellett. Legjobb barátja, Tommy Griffiths, akivel egy napon született, bezzeg egészen más: mutál a hangja, sötét legénytoll pelyhedzik a felső ajkán, és a jancsija is emberes. Ez megalázó.

Vizelés közben kinézett az ablakon, de csak a salakdombot látta, a meddőhányó palaszürke púpját, a szénbánya hulladékát, nagyobbrészt palát és homokkövet. Így festhetett a világ a Teremtés második napján, gondolta Billy, mielőtt az Úr azt mondta: „Hajtson a föld füvet.” Szelíd szellő sodorta a finom fekete port a salakdombról a házsorok felé.

A szobában még kevesebb néznivaló volt. Ez volt itt a hátsó háló, egy keskeny odú, amelybe épphogy belefért az egyszemélyes ágy, egy fiókos szekrény és ótata utazóládája. A falon egy kendő lógott, amire ezt hímezték:

HIGGYÉL

JÉZUS KRISZTUSBAN,

ÉS Ő MEGVÁLT

TÉGED

Tükör viszont nem volt.

Az egyik ajtó a lépcsőre nyílt, a másik az elülső hálószobába, amelybe csak a hátsón keresztül lehetett bemenni. Az nagyobb volt, két ágy fért el benne. Ott aludt papa és mama, és Billy nővérei is évekkel ezelőtt. A legidősebb, Ethel, most került el a háztól, a másik három meghalt, az egyik kanyaróban, a másik szamárköhögésben, a harmadik torokgyíkban. Volt egy bátyja is, vele osztozott Billy az ágyon ótata érkezése előtt. Wesley-nek hívták, és a föld alatt ölte meg egy elszabadult csille, egy olyan kerekes kád, amelyben a szenet szállítják.

Belebújt az ingébe. Ezt viselte tegnap az iskolában. Ma csütörtök van, csak vasárnap vált inget. De azért volt egy új nadrágja, az első hosszúnadrág, ami az ördögbőr nevű vastag, víztaszító pamutszövetből készült. Ez jelezte, hogy belépett a férfiak világába. Büszkén húzta föl, élvezte a szövet férfias súlyát. Felcsatolta széles bőrövét, felvette a Wesley-től örökölt bakancsot, és lement.

A földszint nagyobb részét kitöltötte a négy és fél négyzetméter alapterületű nappali. A közepén volt az asztal, egyik oldalon a kandalló, előtte házilag készült szőnyeg. Papa az asztalnál ült, egy régi Daily Mailt olvasott, hosszú, éles metszésű orrán pápaszem ült. Mama teát főzött. Letette a gőzölgő kannát, megcsókolta Billy homlokát, és azt kérdezte:

– Hogy van az én kicsi férfim a születésnapján?

Billy nem válaszolt. A „kicsi” megsebezte, mert valóban az volt, a „férfi” ugyanúgy fájt, mivel még nem volt az. Átment a mosogatófülkébe, a ház hátuljában. Vizet mert egy bádoglavórral a hordóból, arcot és kezet mosott, aztán kiöntötte a vizet a kőből készült, sekély mosogatóba. A mosogatófülkében állt egy réztartály is egy tűzrostélyon, de azt csak a fürdésnapon, szombat este használták.

Ígérték, hogy hamarosan bevezetik a folyó vizet, és néhány bányász házában már volt is. Tommy Griffiths családja a szerencsések közé tartozott. Billynek kész csoda volt, hogy az embernek elég elfordítania a csapot, és máris ihat egy pohár tiszta, hideg vizet, nem kell kicipelni a vödröt az utcai kúthoz. De a folyó víz még nem érkezett meg a Wellington közbe, ahol a Williams család lakott.

Visszatért a nappaliba, és leült az asztalhoz. Mama nagy bögre cukros, tejes teát rakott elé. Két vastag szeletet vágott a házikenyérből, egy kocka zsírt hozott a lépcső alá beépített kamrából. Billy összetette a kezét, lehunyta a szemét, és azt mondta:

– Aki ételt-italt adott, annak neve legyen áldott, ámen.

Azután ivott egy kis teát, és megzsírozta a kenyeret.

Papa ránézett halványkék szemével az újság fölött.

– Sózd meg a kenyeret – mondta. – Megizzadsz a föld alatt.

Billy apja vezető volt a Dél-walesi Bányászszakszervezetben, a legerősebb brit szakszervezetben, amit papa mindannyiszor elmondott, valahányszor alkalom adódott rá. Csak úgy ismerték, hogy Union Dai. Sok férfit hívtak Dainak, amit „dáj”-nak ejtettek. Ez pedig a David, walesiül Dafydd név rövidítése. Billy az iskolában azt tanulta, hogy a David név azért népszerű Walesben, mert így hívják az ország védőszentjét, mint ahogy Írországét Patricknek. A sok Dait nem a családi nevükkel különböztették meg – a városka szinte minden lakóját Jonesnak, Williamsnek, Evansnek vagy Morgannek hívták –, hanem a csúfnevükkel. A valódi neveket ritkán használták, ha akadt valami vicces ragadványnév. Billyt William Williamsnek hívták, ezért ő lett a Kettős Billy. Olykor az asszonyokra is átragadt a férjük csúfneve, mama például Mrs. Union Dai volt.

Ótata akkor jött le, amikor Billy a második karéj kenyerét ette. A meleg idő ellenére zakót és mellényt viselt. Miután kezet mosott, leült Billyvel átellenben.

– Ne ijedezz már annyira – mondta. – Én tízévesen szálltam le az aknába. Az én apám pedig öt volt, amikor öregapám levitte, és reggel hattól este hétig dolgozott. Októbertől márciusig sose látta a napvilágot.

– Nem ijedezek – felelte Billy.

Ám ez nem volt igaz. Halálosan félt.

Ótata rendes volt, nem feszegette a kérdést. Billy szerette ótatát. Mama úgy bánt vele, mint egy gyerekkel, papa szigorú és gunyoros volt, ótata viszont türelmesen szólt hozzá, mintha felnőtt lenne.

– Ezt hallgassátok – mondta papa. Sosem vette meg a Mailt, ezt a jobboldali szemetet, de néha hazahozta valaki másét, és fitymáló hangon felolvasta, csúfot űzve az uralkodó osztály butaságából és becstelenségéből. – Bírálták Lady Diana Mannerst, mert ugyanazt a kreációt viselte két táncmulatságon. Ejtett vállú, halcsontos derekú, abroncsszoknyás ruhájával Rutland herceg fiatalabb lánya nyerte a Savoy bálján a „legszebb estélyi toalettnek” járó díjat, mintegy kétszázötven guinea-t! – Leengedte az újságot, és közbeszúrta: – Ez legalább ötévi béred, Billy fiam. – Folytatta: – Azonban magára vonta az ínyencek rosszallását, amikor ugyanezt a ruhát viselte Lord Winterton és F. E. Smith estélyén a Claridge’s Hotelben. És mint tudjuk, jóból is megárt a sok. – Fölnézett az újságból. – Okosabb lesz lecserélned azt a göncöt, mama – mondta. – Hacsak nem akarod magadra vonni az ínyencek rosszallását.

Mama ezt nem találta olyan mulatságosnak. Könyökben foltozott, pecsétes hónaljú, ócska, barna gyapjúruha volt rajta.

– Ha volna kétszázötven guinea-m, különb lennék Lady Mocsadék Dianánál – mondta némileg epésen.

– Igaz – helyeselt ótata. – Cara mindig szép volt – akárcsak az anyja! – Mamát hívták Carának. Ótata Billyhez fordult. – Öreganyád olasz volt. Maria Ferrone. – Billy tudta, de ótata szerette többször is elmondani a családi históriákat. – Tőle örökölte anyád – és persze a nővéred is – a fényes fekete haját és a szép sötét szemét. Öreganyád volt a leggyönyörűségesebb lány Cardiffban – és én vehettem feleségül! – Váratlanul elszomorodott. – Azok voltak a szép napok – mondta halkan.

Papa rosszalló képet vágott – az ilyen beszédek az érzéki élvezetekről árulkodnak –, de mama felvidult az apja bókjától, és mosolyogva tette elé a reggelijét.

– Ó, igen – bólintott. – Engem is, a nővéreimet is szépségnek tartottak, ha lett volna pénzünk selyemre és csipkére, mi megmutattuk volna azoknak a hercegeknek, milyen egy csinos lány!

Billy meglepődött. Sosem gondolt úgy az anyjára, mint gyönyörű nőre, sem semmilyenre, noha mikor szombat esténként kiöltözött a templomi összejövetelekre, szédületesen festett, különösen kalapban. Úgy gondolta, valaha szép lány lehetett, bár ezt nehéz volt elképzelnie.

– Megjegyzem – folytatta ótata –, öreganyád családja okos is volt. A sógorom bányász volt, de otthagyta az ipart, és kávéházat nyitott Tenbyben. Az ám az élet! Tengeri szellő, és az ember semmit sem csinál, csak kávét főz, és számolja a pénzét.

Papa folytatta a felolvasást.

– A koronázási előkészületek keretében a Buckingham-palota kiadott egy kétszázhúsz oldalas kézikönyvet. – Felnézett az újságból. – Említsd ezt ma meg az aknában, Billy. Az emberek megkönnyebbülnek, ha tudják, hogy semmit sem bíztak a véletlenre.

Billyt nem nagyon érdekelték a királyék. Jobban szerette azokat a kalandos történeteket, amelyeket gyakran közölt a Mail olyan magániskolában végzett, rögbizésben edzett, kemény férfiakról, akik elkapják az ólálkodó német kémeket. Az újság szerint ezek a kémek megfertőzték Anglia minden városát, noha Aberowenbe sajnálatos módon egy sem jutott belőlük.

Felállt.

– Kinézek az utcára – közölte, és távozott az első ajtón. „Kinézni az utcára” családi eufemizmus volt: azt jelentette, hogy vécére megy, ami a Wellington köz közepén állt. Hullámbádog tetejű, alacsony téglabódé volt egy mély gödör felett. A bódé két fülkére oszlott, az egyik a férfiaké volt, a másik a nőké. Mindkét fülkében két ülőke volt, így az emberek kettesével mentek szükségre. Senki nem tudta, hogy az építők miért választották ezt a megoldást, de mindenki megpróbált jó képet vágni hozzá. A férfiak mereven bámultak maguk elé, és nem szóltak, az asszonyok viszont – Billy gyakran hallotta – jóízűen fecsegtek. A szag fojtogató volt. Billy, ha bent volt, igyekezett minél kevesebbszer lélegezni, és levegő után kapkodva jött ki a bódéból. A gödröt egy Trágyás Dai nevű ember lapátolta ki rendszeresen.

Amikor Billy visszatért a házhoz, örömmel látta, hogy nővére, Ethel az asztalnál ül.

– Boldog születésnapot, Billy, – kiáltotta. – Megjöttem, és adok neked egy csókot, mielőtt lemennél az aknába.

Ethel tizennyolc éves volt, és őt bezzeg szépnek látta Billy. Mahagónihaja féktelenül göndörödött, sötét szeme pajkosan szikrázott. Talán a mama is ilyen lehetett valamikor. Ethel a szobalányok egyszerű fekete ruháját és fehér vászonbóbitáját viselte, ami jól állt neki.

Billy imádta Ethelt. Nemcsak csinos volt, de mulatságos, okos és bátor is, néha még a papával is szembeszállt. Olyasmikről beszélt Billynek, amiket senki más nem volt hajlandó elmagyarázni, például arról a havi eseményről, amit az asszonyok csak átoknak hívnak, vagy hogy mi volt az a nyilvános szeméremsértés, amely miatt az anglikán vikáriusnak sietve el kellett hagynia a várost. Ethel végig osztályelső volt az iskolában, és „Városom” című dolgozatával első díjat nyert azon a versenyen, amelyet a Dél-walesi Visszhang című lap írt ki. Egy Cassel Világatlaszt kapott jutalmul.

Megcsókolta Billy arcát.

– Mondtam Mrs. Jevonsnak, a házvezetőnőnek, hogy kifogytunk a cipőkrémből, és jó lesz hozni egy kicsit a városból. – Ethel Tŷ Gwynben lakott és dolgozott Fitzherbert gróf hatalmas házában, amely a hegyen állt, távol a várostól. Tiszta vászonba göngyölt valamit adott oda Billynek. – Csórtam neked egy darab sütit.

– Ó, köszi, Eth – mondta Billy. Szerette az édességet.

– Hozzácsomagoljam az uzsonnádhoz? – kérdezte mama.

– Persze, légy szíves.

Mama kivett a pohárszékből egy bádogdobozt, és beletette a süteményt. Szelt még két karéj kenyeret, megzsírozta, megsózta őket, aztán azokat is beletette a dobozba. Minden bányásznak volt egy bádog ételesdoboza. Ha rongyba csomagolták volna az ennivalót, az egerek felfalják még az ebédszünet előtt.

– Ha majd megkapod a béredet, kerül egy szelet főtt angolszalonna is a dobozba! – mondta mama.

Billy jövedelme eleinte nem lesz túl sok, ennek ellenére a család megérzi a különbséget. A fiú azon tűnődött, vajon mennyi zsebpénzt ad majd belőle az anyja, és vajon képes lesz-e valaha is annyit félretenni belőle, hogy vásároljon magának egy biciklit, amire a világon mindennél jobban vágyott.

Ethel visszaült az asztalhoz.

– Hogy állnak a dolgok a nagy házban? – kérdezte papa.

– Csönd van és békesség – felelte a lány. – A gróf és a hercegnő Londonban van a koronázáson. – A kandallón álló órára pillantott. – Hamarosan fölkelnek – korán ott kell lenniük az apátságban. Az asszonynak nem fog tetszeni – nem szokott hozzá a korán keléshez –, de nem késhet, ha a király is ott van. – A gróf felesége Bea orosz hercegnő volt, borzasztó előkelő személyiség.

– Persze előre akarnak majd ülni, hogy láthassák a cirkuszt – mondta papa.

– Dehogyis, ott nem ülhetsz oda, ahova akarsz – válaszolta Ethel. – Hatezer különleges mahagóniszéket rendeltek, amelyeknek a háttámlájára aranybetűkkel írták föl a vendégek nevét.

– Ezt a pocsékolást – mondta ótata. – Mit csinálnak velük az ünnepség után?

– Nem tudom. Talán mindenki hazaviheti szuvenírnek.

– Mondd meg nekik, hogy küldjenek nekünk is egy fölös darabot – jegyezte meg szárazon papa. – Csak öt szék van nálunk, és mamának máris állnia kell.

Amikor papa viccelt, olykor valódi harag rejtőzött a felszín alatt. Ethel fölpattant. – Ó, ne haragudj, mama, figyelmetlen voltam!

– Maradj csak, ahol vagy, nekem túl sok a dolgom ahhoz, hogy üldögéljek.

Az óra ötöt ütött.

– Jobb, ha korán indulunk, Billy fiam – mondta papa. – Ha úgy gondolod, máris mehetünk.

Billy kelletlenül felkelt, és fogta az ételesdobozát.

Ethel még egyszer megpuszilta, ótata kezet rázott vele. Papa adott neki két tizenöt centis, rozsdás, kissé hajlott szöget. – Ezeket tedd a zsebedbe.

– Minek? – kérdezte Billy.

– Majd meglátod – felelte mosolyogva papa.

Mama a kezébe nyomott egy csavaros kupakkal záródó, literes kulacsot, tele hideg, cukros, tejes teával.

– Billy – mondta –, emlékezz rá, hogy Jézus mindig veled van, még odalent az aknában is.

– Igen, mama.

Könnycseppet látott az anyja szemében, és gyorsan elfordult, mert úgy érezte, mindjárt ő is elbőgi magát. Lekapta a sapkáját a szögről.

– Akkor hát szervusztok – mondta, mintha az iskolába menne; aztán kilépett az első ajtón.

A nyár eddig forró és derűs volt, de ma beborult, sőt még esővel is fenyegetett az ég. Tommy a ház falának támaszkodva várt.

– Hát igen, Billy – mondta.

– Hát igen, Tommy.

Egymás mellett indultak el az utcán.

Billy az iskolában tanulta, hogy Aberowen valaha kis vásárváros volt, a környék dombjain gazdálkodó parasztok igényeinek kiszolgálására. A Wellington köz tetejéről látni lehetett a régi kereskedelmi központot a marhavásár nyitott karámjaival, a gyapjútőzsdét és az anglikán templomot: mind ott állt az Owen folyó partján, amely egyébként alig volt nagyobb egy pataknál. Ma a vasút sebhelyet vágott a városon, amely a bányánál ért véget. A bányászházak felkúsztak a völgy oldalán: sok száz szürke kőház, sötétebb szürke walesi palával fedve. Hosszú, kígyózó soraik követték a hegyoldal körvonalait. Ezeket a sorokat rövidebbek keresztezték, amelyek lefelé vezettek a völgybe.

– Mit gondolsz, kivel fogsz dolgozni? – kérdezte Tommy.

Billy vállat vont. Az új fiúkat a bányaigazgató valamelyik helyetteséhez osztották be.

– Azt nem lehet tudni.

– Remélem, hogy engem az istállókba küldenek. – Tommy szerette a lovakat. Ötven-egynéhány póni élt a bányában. Ők húzták a vasúti sínekig a csilléket, amelyeket a bányászok töltöttek tele. – Te milyen munkát akarsz?

Billy reménykedett benne, hogy olyan munkát kap, ami nem túlságosan nehéz egy ilyen alacsony fiúnak, ezt azonban nem akarta kimondani.

– Csillét kenni – felelte.

– Miért?

– Könnyűnek látszik.

Elhaladtak az iskola mellett, ahol tegnap még tanultak. A viktoriánus épületet templomhoz illő, csúcsíves ablakok díszítették. A Fitzherbert család építtette, amire az igazgató fáradhatatlanul emlékeztette is a diákokat. Még mindig a gróf vette föl a tanárokat, és ő határozta meg a tanmenetet. A falakon hősies győzelmekről készült festmények lógtak, és állandó téma volt Britannia nagysága. A hittanórán, amellyel minden nap kezdődött, a szigorú anglikán hitelveket tanulták, noha csaknem minden gyerek nonkonformista{1} családból származott. Létezett egy iskolaszék is, amelynek papa is tagja volt, de ennek nem volt hatalma, csak tanácsokat adhatott. Papa azt mondta, hogy a gróf úgy kezeli az iskolát, mintha az ő személyes tulajdona lenne.

Az utolsó évben Billy és Tommy bányászati alapismereteket tanult, a lányok pedig varrást és főzést. Billy csodálkozva fedezte fel, hogy a föld a talpa alatt különböző rétegekből áll, olyan, mint egy emeletes szendvics. A széntelér – ezt a kifejezést egész életében hallotta, noha a jelentését nem ismerte – szintén ilyen réteg. Azt is hallotta, hogy a szén halott levelekből és más növényi anyagokból keletkezik, amelyek sok ezer éven át halmozódtak fel, és a fölöttük található föld súlya nyomta össze őket. Tommy, akinek ateista volt az apja, azt mondta, ez is bizonyítja, hogy a Biblia nem igaz; de Billy papája azt felelte, hogy ez csak az egyik értelmezés.

Az iskola üres volt ebben az órában, a játszótér kihalt. Billy büszke volt, hogy túl van az iskolán, noha énjének egy része inkább visszament volna oda, ahelyett hogy leereszkedne az aknába.

Ahogy közeledtek az aknafőhöz, az utcák kezdtek megtelni bányászokkal: mindegyiknél ott volt az ételesdoboz és a teáskulacs. Mind ugyanúgy öltözött: ócska ruhába, amelyet levet, amint megérkezik a munkahelyére. Vannak hideg bányák, de Aberowen forró, mint a pokol, az emberek alsóra és bakancsra vetkőzve dolgoztak, vagy a bannicker nevű, durva vászonból készült rövidnadrágot viselték. De egész idő alatt a fejükön hagyták a bélelt sapkát, mert az alagutak alacsonyak voltak, az ember könnyen beverhette a fejét.

A házak fölött Billy megpillantotta a csörlőt. Egy torony tetején két hatalmas kerék forgott ellentétes irányban, ezek mozgatták a kábelt, amely a kalitkát felhúzta és leengedte. Dél-Wales völgyeinek legtöbb városkájában hasonló szerkezetek tornyosultak az aknafőknél, ugyanúgy, ahogy a mezővárosokból a templomtornyok emelkedtek a magasba.

Az aknafő körül összevissza álltak az épületek, mintha valaki csak úgy szétszórta volna őket: a lámpaterem, a bányairoda, a kovácsműhely, a raktárak. Vasúti sínek kígyóztak közöttük. A kopár talajon törött csillék, ócska, meghasadt gerendák, abrakoszsákok, kiselejtezett, rozsdás gépezetek hevertek, és mindent vastagon belepett a kőszénpor. Papa mindig azt mondta, hogy kevesebb baleset lenne, ha a bányászok rendet tartanának.

Billy és Tommy bement a bányaigazgatóságra. Az első szobában ült Ragyás Arthur Llewellyn, egy hivatalnok, aki alig volt idősebb náluk. Fehér ingének piszkos volt a gallérja és a kézelője. A fiúk várakoztak – apáik már elintézték, hogy ma kezdhessék a munkát. Ragyás beírta a nevüket egy könyvbe, azután bevitte őket a bányaigazgató irodájába.

– Az ifjú Tommy Griffiths és az ifjú Billy Williams, Mr. Morgan – mondta.

Maldwyn Morgan magas, fekete öltönyös férfi volt. Az ő kézelőjét nem szennyezte be a kőszén füstje. Rózsaszín orcáján nyoma sem volt borostának, vagyis naponta borotválkozott. Mérnöki diplomája bekeretezve lógott a falon, pincskalapja – státusának másik jelképe – az ajtó melletti fogason büszkélkedett.

Billy meglepetésére nem volt egyedül. Mellette egy még félelmetesebb alak állt: Perceval Jones, a Celtic Minerals elnöke, azé a társaságé, amely az aberoweni mellett számos más szénbányát birtokolt és vezetett. A kurta, agresszív embert a bányászok Napóleonnak csúfolták. Utcai ruhát viselt, fekete frakkot, csíkos szürke nadrágot, de még a fekete cilinderét sem vette le.

Jones undorral nézett a fiúkra.

– Griffiths – mondta. – Az apád forradalmár, szocialista.

– Igen, Mr. Jones – felelte Tommy.

– És ateista.

– Igen, Mr. Jones.

Billyre pillantott.

– A te apád pedig a Dél-walesi Bányászszakszervezet aktivistája.

– Igen, Mr. Jones.

– Nem szeretem a szocialistákat. Az ateisták pedig örök kárhozatra vannak ítélve. És a szakszervezetiek a legrosszabbak.

Vészjóslóan meredt rájuk, de nem tett föl kérdéseket, így Billy nem szólt.

– Nem akarok bajkeverőket – folytatta Jones. – A Rhondda-völgyben negyvenhárom hétig tartott a sztrájk, mert az apádhoz hasonló emberek felbujtották őket.

Billy tudta, hogy a Rhondda-völgyben nem a bajkeverők okozták a sztrájkot, hanem a penygraigi Ely-akna tulajdonosai, akik kizárták a bányászaikat. De tartotta a száját.

– Bajkeverők vagytok – Jones csontos ujjával Billy felé bökött, aki megrezzent. – Az apád mondta neked, hogy ha nekem dolgozol, állj ki a jogaidért?

Billy gondolkodni próbált, bár ez nehéz volt, amikor Jones ilyen fenyegetően viselkedett. Papa nem sokat beszélt reggel, de tegnap este adott néhány tanácsot.

– Kérem, uram, ő azt mondta: „Ne szemtelenkedj a főnökökkel, az az én dolgom.”

Ragyás Llewellyn felvihogott mögötte.

Perceval Jones nem találta mulatságosnak.

– Pimasz vadember – mondta. – De ha kidoblak, az egész völgy sztrájkba lép.

Billynek ez eszébe se jutott. Ennyire fontos ember volna? Nem – a bányászok azért sztrájkolnának, mert az aktivisták gyermekei nem szenvedhetnek hátrányt. Még öt perce sem állt munkába, de a szakszervezet máris védi.

– Vigye innen őket – mondta Jones.

Morgan biccentett.

– Vigye ki őket, Llewellyn – mondta Ragyásnak. – Rhys Price foglalkozhat velük.

Billy magában felnyögött. Rhys Price volt az egyik legkevésbé népszerű igazgatóhelyettes. Egy évvel korábban Ethel körül legyeskedett, de a lány kikosarazta. Ugyanezt megtette Aberowen legényembereinek a felével, de Price rossz néven vette.

Ragyás intett a fejével.

– Kifelé – mondta, azután utánuk ment. – Várjátok meg odakint Mr. Price-t.

Billy és Tommy kijött az épületből, és az ajtó melletti falnak dőlt.

– De behúznék egyet Napóleon kövér hasába – mondta Tommy. – Kapitalista fattyú.

– Aha – mondta Billy, noha ő nem így gondolta.

Egy perc múlva feltűnt Rhys Price. A többi igazgatóhelyetteshez hasonlóan ő is a bilikalapnak csúfolt alacsony, kerek fejfedőt viselte, amely drágább volt a bányászok sapkájánál, de olcsóbb a pincskalapnál. A kabátja zsebében notesz és ceruza volt, és mérőrudat tartott a kezében. Price arcán kiütött a sötét borosta, a metszőfogai között pedig rés volt. Billy tudta róla, hogy okos, de alattomos.

– Jó reggelt, Mr. Price – mondta.

Price gyanakodva nézett rá.

– Te meg minek köszöngetsz nekem, Kettős Billy?

– Mr. Morgan azt mondta, hogy magával megyünk le az aknába.

– Tényleg azt mondta?

Price-nak az volt a szokása, hogy a tekintete ide-oda ugrált, néha még a háta mögé is, mintha ismeretlen helyről várna támadást.

– Majd meglátjuk. – Fölnézett a forgó kerékre, mintha ott keresne magyarázatot. – Nincs időm kölykökkel bajlódni.

Bement az irodába.

– Remélem, valaki más visz le minket – mondta Billy. – Gyűlöli a családomat, mert a nővérem nem volt hajlandó járni vele.

– A nővéred úgy tartja, hogy túl jó az aberoweni férfiakhoz – mondta Tommy, nyilvánvalóan azt ismételte meg, amit valakitől hallott.

– Tényleg túl jó hozzájuk – felelte Billy kevélyen.

Price ismét kijött.

– Jól van, erre – mondta, és gyors léptekkel elindult.

A fiúk követték a lámpaterembe. Billy kapott egy ragyogó réz biztonsági lámpát, és az övére akasztotta, mint a férfiak.

A bányászlámpáról az iskolában tanult. A szénbányászat veszélyei közé tartozott a metán, a gyúlékony gáz, amely a széntelérből szivárog. Az emberek bányalégnek hívták, és ez okozta a föld alatti robbanásokat. A walesi aknák hírhedtek voltak a bányalégről. A lámpát olyan leleményesen tervezték meg, hogy a lángja nem gyújtotta be a bányaléget. Sőt megváltoztatta a formáját, megnyúlt, így figyelmeztetve a veszélyre – mivel a bányalégnek nincs szaga.

Ha a lámpa kialudt, a bányász nem gyújthatta meg. Tilos volt gyufát vinni a föld alá, és a lámpa le volt zárva, nehogy valaki csábítást érezzen a tilalom megszegésére. A kialudt lámpát el kellett vinni a gyújtóállomásra, amely rendszerint a tárna mélyén volt, az akna közelében. Ez több száz méternyi gyaloglást jelentett, de érdemes volt megtenni, hogy az ember elhárítsa a föld alatti robbanás veszélyét.

Az iskolában azt mondták a fiúknak, hogy a bányatulajdonosok többek között a biztonsági lámpával mutatják ki, mennyire fontos nekik a munkavállalóik biztonsága – „mintha bizony, mondta papa, nem a főnököknek lenne hasznára, hogy megelőzzék a robbanást, amitől leáll a munka, és egy csomó kár keletkezik a vágatokban”.

Miután fölvették lámpáikat, a bányászok sorba álltak a lift előtt. Valaki ügyesen épp a sor mellé helyezte el a faliújságot, amelyen kézírásos vagy csúnyán nyomtatott cédulák hirdettek krikettmérkőzéseket, dobónyílversenyeket, egy elveszett zsebkést, az Aberoweni Férfikórus fellépését, továbbá az ingyenkönyvtárban tartandó felolvasást, amelynek témája Marx Károly elmélete a történelmi materializmusról. De az igazgatóhelyettesnek nem kellett várnia. Price előretolakodott, a fiúk követték.

A legtöbb bányához hasonlóan Aberowennek is két aknája volt: a ventilátorok lefelé hajtották a friss levegőt az egyiken, és fölfelé a másikon. A tulajdonosok gyakran mindenféle bolond nevet adtak az aknáknak: ezeknek itt Pyramus és Thisbe volt a nevük. Ebben, a Pyramusban fölfelé áramlott a huzat, és Billy érezte az aknából érkező meleg levegőt.

Tavaly Billy és Tommy elhatározta, hogy lenéz az aknába. Húsvét hétfőjén, amikor az emberek nem dolgoztak, kikerülték az őrt, keresztüllopakodtak a szeméttelepen, azután átmásztak a védőkerítésen. Az akna száját nem teljesen zárta le a liftház, így lehasaltak a peremnél, és lenéztek a mélybe. Iszonyadva bámultak le abba a borzalmas lyukba, és Billy émelygett. A feketeség végtelennek tűnt. Borzongató izgalom fogta el, ami félig öröm volt, amiért nem kell oda lemennie, félig rettegés, mert egy napon mégis lemegy. Bedobott egy követ, és hallhatták, amint lefelé bucskázva nekicsapódik a lift fából készült sínjeinek és az akna téglafalának. Borzasztó hosszúnak tűnt az idő, mire meghallották a halk csobbanást, ahogy eltalálta odalent a tócsát.

Most, egy évvel később követni fogja annak a kőnek az útját.

Azt mondta magának, hogy nem lehet gyáva. Úgy kell viselkednie, mint egy férfinak, még ha nem érzi is magát annak. Mindennél rosszabb lenne, ha szégyent hozna a fejére. Ettől jobban félt, mint a haláltól.

Látta a félrehúzható rostélyt, amely elzárta az akna száját. Mögötte üresség volt, mert a lift éppen fölfelé jött. Az akna túlsó oldalán látta a lift motorját, amelyik a fönti hatalmas kerekeket forgatta. A gépezet gőzcsíkokat lövellt. A kábelek ostorként csapkodták a vezetősínt. Forró olajszag volt.

Túl a kapun csörömpölve megjelent az üres lift. A szolgálatban lévő felszíni aknacsatlós félrehúzta a kaput. Rhys Price belépett, a két fiú követte. Tizenhárom bányász is beszállt – a lift tizenhat személyes volt. Az aknacsatlós becsapta a kaput.

Szünet következett. Billy sebezhetőnek érezte magát. Alatta a padló szilárd volt, de oldalt simán átfért volna a lift ritkásan álló rúdjai között. A ketrec drótkötélen függött, de ez sem jelentett teljes biztonságot: mindenki tudta, hogy 1902-ben Tirpentwysben egy napon elpattant a kábel, és a lift az akna fenekére zuhant, nyolc ember halálát okozva.

Bólintott a mellette álló bányásznak. Faggyús Harry Hewitt volt az, egy holdvilágképű fiú, alig három évvel idősebb, de legalább harminc centivel magasabb nála. Billy emlékezett Harryra az iskolából: lecsúszott a tízévesek közé, és ott is ragadt. Minden évben megbukott, amíg elég idős nem lett, hogy dolgozni kezdjen.

Csengő jelezte, hogy a lenti aknacsatlós bezárta a saját kapuját. A fenti meghúzott egy kart, mire megszólalt egy másik csengő. A gőzmotor sziszegett, azután ismét döndült egyet valami.

A kalitka zuhanni kezdett a semmiben.

Billy tudta, hogy szabadon esnek, de még időben lefékeznek, hogy simán megérkezzenek, ám az elméleti tudás nem készítette föl arra az érzésre, hogy meg sem állnak a föld gyomráig. A lába elvált a padlótól. Rémülten felsikoltott. Nem bírta magába fojtani.

Mindenki nevetett. Ezek szerint tudták, hogy először van itt, és várták, hogyan reagál. Későn vette észre, hogy valamennyien markolják az oldalsó rudakat, nehogy fölszálljanak. De a tudás sem csillapította a félelmét. Csak úgy bírt elhallgatni, hogy összeszorította a fogait.

Végül működésbe lépett a fék. A zuhanás lassult, Billy lába visszaereszkedett a padlóra. Megmarkolt egy rudat, és igyekezett nem reszketni. Egy perc múlva sértettség váltotta fel a félelmét, de olyan erős, hogy csaknem kibuggyantak a könnyei. Belenézett Faggyús vigyorgó képébe, és ráordított, túlkiabálva a zajt:

– Hewitt, te húgyagyú, fogd be a lepcses pofád!

Faggyús arca egy szempillantás alatt megváltozott. Dühösnek tűnt, ám a többiek csak még jobban nevettek. Billy bocsánatot kért Jézustól a káromkodásért, de egy kicsivel kevésbé érezte hülyének magát.

Tommyra nézett, akinek fehér volt az arca. Vajon ő is sikoltott? Billy félt megkérdezni, mert hátha azt feleli, hogy nem.

A lift megállt, a kaput félrehúzták, Billy és Tommy reszketve belépett a bányába.

Félhomály fogadta őket, a bányászlámpák kevesebb fényt adtak, mint otthon a fali petróleumlámpák. A bánya olyan sötét volt, mint a holdtalan éjszaka. Talán nem is kell látniuk ahhoz, hogy fejthessék a szenet, gondolta Billy. Keresztültapicskált egy pocsolyán, és mikor lenézett, mindenfelé sarat és vizet látott, ami halványan csillogott a lámpák lángjától. Furcsa ízt érzett a szájában: a levegő sűrű volt a szénportól. Lehetséges, hogy az emberek egész nap ezt szívják be? Talán azért köhögnek és köpködnek állandóan a bányászok.

Négy ember várta, hogy beszállhasson és fölmehessen. Bőrtáska volt náluk, és Billy rájött, hogy tűzoltók. Minden reggel, mielőtt a bányászok dolgozni kezdtek volna, a tűzoltók ellenőrizték a gáz szintjét. Ha a metánszint elfogadhatatlanul magas volt, nem engedték dolgozni az embereket, amíg ki nem szellőzött a gáz.

A közvetlen közelükben meglátta a pónik bokszainak sorát meg egy nyitott ajtót, amely egy ragyogóan kivilágított helyiségbe nyílt. Íróasztal állt benne, az igazgatóhelyettesek irodája lehetett. Az emberek szétszóródtak a négy alagútban, amelyek sugárirányban ágaztak ki az akna mélyéből. Ezeket az alagutakat vágatnak hívták, és azokhoz a frontokhoz vezettek, ahol a szenet fejtették.

Price odavitte őket egy bódéhoz, és kinyitott egy lakatot. A bódé szerszámkamrának bizonyult. Kiválasztott két lapátot, odaadta a fiúknak, majd ismét bezárta az ajtót.

Odamentek az istállóhoz. Rövidnadrágra és bakancsra vetkőzött férfi lapátolta a trágyás szalmát a bokszokból egy csillébe. Verejték csurgott izmos hátán. Price megkérdezte:

– Akarsz egy fiút segítségnek?

A férfi megfordult, és Billy fölismerte Pónis Dait, a Bethesda-imaház egyik elöljáróját. Dai nem mutatta, hogy ő is felismerte volna a fiút.

– A kicsi nem kell – mondta.

– Rendben – biccentett Price. – A másik Tommy Griffiths. A tiéd.

Tommy elégedettnek tűnt. Teljesült a kívánsága. Noha csak ganéznia kell, mégis az istállóba került.

– Gyerünk, Kettős Billy – mondta Price, és elindult az egyik vágatban.

Billy a vállára vette a lapátot, és követte. Most jobban szorongott, hogy Tommy már nem volt vele. Bárcsak a barátjával együtt ganézhatna!

– Mit fogok csinálni, Mr. Price? – kérdezte.

– Nem is sejted, ugye – mondta Price. – Mit gondolsz, miért kaptad azt a kurva lapátot?

Billy megdöbbent, amikor hallotta, milyen közömbösen ejti ki a tiltott szót. Fogalma sem volt, hogy mit fog csinálni, de nem tett fel több kérdést.

Az alagút keresztmetszete kör alakú volt, a mennyezetét görbe acélpántok tartották. Kéthüvelykes cső húzódott végig a mennyezeten, feltehetően vizet szállított. A vágatokat minden éjjel végiglocsolták, igyekeztek lekötni a szénport. Ez a por nem csupán az emberek tüdejét veszélyeztette – hacsak ez lett volna a gond, a Celtic Minerals valószínűleg nem törődik vele –, de tűzveszélyes is volt. Ám a locsolóberendezés nem volt megfelelő. Papa váltig állította, hogy nagyobb átmérőjű csövekre lenne szükség, de Perceval Jones nem volt hajlandó pénzt költeni erre.

Kétszáz méter után befordultak egy keresztvágatba, amely fölfelé emelkedett. Ez egy régebbi, keskenyebb alagút volt, acélgyűrűk helyett fából ácsolt főték tartották. Price-nak le kellett hajtania a fejét, ahol a mennyezet megroskadt. Huszonöt méterenként elhaladtak a fejtésekhez vezető nyílások előtt, ahol már dolgoztak a bányászok.

Morajló hangot hallott, Price pedig azt mondta:

– A búvónyílásba.

– Micsoda? – Billy a földre nézett. A város kövezetében voltak csatornanyílások, de itt semmit sem látott, csak a síneket, amelyeken a csilléket vontatták. Fölpillantott, és látta, hogy a lejtőn csillesort vontatva gyors ügetésben közeledik egy póni.

– A búvónyílásba – ordította Price.

Billy még mindig nem értette, hogy mit akarnak tőle, de látta, hogy az alagút alig szélesebb a csilléknél, amelyek össze fogják zúzni. Price ekkor úgy eltűnt, mintha belépett volna a falba.

Billy eldobta a lapátját, megfordult, és futva indult el azon az úton, amelyen jött. Igyekezett lehagyni a pónit, de az meglepő sebességgel haladt. Ekkor meglátott egy falba vágott fülkét, amely az alagút tetejéig ért, és rájött, hogy nagyjából húszméterenként eddig is látott ilyeneket, de nem jegyezte meg őket. Price bizonyára ezeket nevezte búvónyílásnak. Beugrott a lyukba, és a szerelvény eldübörgött mellette.

Miután a csillék elmentek, a ziháló Billy kilépett a lyukból.

Price úgy tett, mintha dühös lenne, de mosolygott.

– Figyelmesebbnek kell lenned – mondta. – Máskülönben meghalhatsz idelent, mint a bátyád.

Billy úgy találta, hogy a legtöbb bányász élvezettel pécézi ki és gúnyolja a fiúk tudatlanságát. Elhatározta, hogy ő nem tesz ilyet, ha felnő.

Fölvette a lapátot. Ép volt.

– Szerencséd – jegyezte meg Price. – Ha a csille eltörik, az újért fizetned kellett volna.

Továbbmentek, és hamarosan elértek egy üres szakaszt, ahol senki nem volt. A lábuk alatt kevesebb víz csordogált, a talajt vastag rétegben borította a szénpor. Többször befordultak, és Billy elvesztette az irányérzékét.

Olyan helyre értek, ahol az alagutat egy piszkos, öreg csille torlaszolta el.

– Ezt a szakaszt meg kell tisztítani – mondta Price. Ez volt az első alkalom, hogy vette a fáradságot bármit is elmagyarázni, és Billy úgy érezte, hogy hazudik. – Az a dolgod, hogy a mocskot belelapátold a csillébe.

Billy körülnézett. A por harminccentis volt a lámpája fénykörében, és úgy sejtette, hogy máshol még sokkal vastagabb lehet. Egy hétig is lapátolhatja anélkül, hogy különösebb nyoma maradna a munkájának. És mi értelme? Ez a környék kimerült. De nem tett föl kérdéseket. Ez valószínűleg egyfajta vizsga.

– Nemsokára visszajövök, és megnézem, hogy haladsz – mondta Price, és Billyt magára hagyva elindult visszafelé.

A fiú nem erre számított. Azt hitte, idősebb emberekkel fog dolgozni, hogy tanulhasson tőlük. De azért csinálta, amit mondtak neki.

Leakasztotta az övéről a lámpát, és körülnézett, hova tehetné. Nem volt semmi, amit polcnak használhatott volna. Letette a padlóra, de ott szinte semmi hasznát nem vette. Ekkor eszébe jutottak a szögek, amelyeket papa adott. Tehát ezért volt szükség rájuk. Kivette az egyiket. A lapáttal beverte a főte gerendájába, azután ráakasztotta a lámpát. Így már jobb.

A csille mellig ért egy férfinak, neki azonban vállmagasságban volt, és amikor dolgozni kezdett, rájött, hogy a por fele lecsúszik a lapátról, mielőtt átbillenthetné a peremen. Néhány perc múlva fürdött a verejtékben, és megértette, mire való a második szeg. Beverte egy másik gerendába, fölakasztotta rá az ingét és a nadrágját.

Egy idő múltán úgy érezte, hogy valaki figyeli. A szeme sarkából észrevett egy szobormerev alakot.

– Jaj, istenem – kiáltotta és szembefordult vele.

Price volt az.

– Elfelejtettem ellenőrizni a lámpádat – mondta. Levette a szögről, és valamit csinált vele. – Nem valami jó – mondta. – Itt hagyom az enyémet. – Felakasztotta a másik lámpát, és eltűnt.

Sunyi alak volt, de legalább törődni látszott Billy biztonságával.

Folytatta a munkáját. Nemsokára sajogni kezdett a karja és a lába. Hozzászokott a lapátoláshoz, biztatta magát: papa egy disznót tartott a ház mögötti senki földjén, és az ő dolga volt, hogy hetente egyszer kiganézza. De az negyedóráig tart. Lehet ezt egész nap csinálni?

A por alatt a föld sziklás és agyagos volt. Egy idő után sikerült megtisztítania vagy egy fél négyzetméternyi szakaszt az alagút teljes szélességében. A mocsok éppen csak ellepte a csille fenekét, de ő máris kifulladt.

Igyekezett előbbre tolni a kocsit, hogy ne kelljen messzire gyalogolnia a lapáttal, de a kerekek mintha beszorultak volna, olyan régen nem használták.

Nem volt órája, és nehéz volt kitalálni, mennyi idő múlt el. Lassabban kezdett dolgozni, hogy megőrizze az erejét.

Ekkor kialudt a lámpa.

A láng először pislákolni kezdett. Billy aggodalmasan sandított a szögön lógó lámpára, de tudta, hogy ha sújtólég fenyeget, akkor a láng megnyúlik. Ám nem látott ilyet, így biztonságban érezte magát. Ekkor a láng kihunyt.

Eddig sosem tapasztalt ilyen sötétséget. Semmit sem látott, még egy szürke foltot sem, még a feketeségnek sem voltak árnyalatai. Arcához emelte a lapátot, pár centire az orrától, mégsem látta. Ilyen lehet, amikor megvakul valaki.

Mozdulatlanul állt. Mit csináljon? El kellene vinnie a lámpát a gyújtóállomáshoz, de nem találna vissza az alagutakban, még akkor se, ha látna. Órákig bolyonghatna ebben a feketeségben. Fogalma sem volt, hány kilométerre nyúlnak a felhagyott vágatok, és nem akarta, hogy kutatócsoportot küldjenek a keresésére.

Meg kell várnia Price-t. Az aligazgató azt mondta, „nemsokára” visszajön. Ez jelenthet néhány percet, egy órát vagy még többet. Billy gyanította, hogy inkább később jön, mint előbb. Nyilván Price fundálta ki az egészet. Egy biztonsági lámpa nem tud csak úgy kialudni, és itt gyenge a légmozgás. Price fogta Billy lámpáját, és kicserélte egy olyanra, amiben már kevés volt az olaj.

Elöntötte az önsajnálat, könnyek szöktek a szemébe. Mit tett, hogy ezt érdemelte? Azután összeszedte magát. Ez egy újabb vizsga, olyan, mint a lift. Majd ő megmutatja, hogy elég kemény.

Úgy döntött, tovább dolgozik, még a sötétben is. Megmozdult, most először, amióta kialudt a lámpa. A földre engedte a lapátot, és előre csúsztatta, hogy fölszedje a port. Amikor fölemelte, a súlyából úgy ítélte meg, hogy tele van. Megfordult, tett két lépést, meglendítette a lapátot, igyekezett beborítani a port a csillébe, de elvétette a magasságot. A lapát nekicsapódott a csille oldalának, és hirtelen megkönnyebbült, ahogy a por a földre omlott.

Változtatnia kell. Ismét próbálkozott, magasabbra emelve a lapátot. Amikor kiborította a port, és leengedte a lapátot, érezte, hogy a nyél a csille peremének ütközik. Ez már jobb volt.

A munka távolabb vitte a csillétől. Időnként még tévedett, míg hangosan el nem kezdte számolni a lépéseket. Kialakított egy ritmust, és noha az izmai fájtak, képes volt tovább dolgozni.

Ahogy gépiessé vált a munka, az elméje szabadon csaponghatott, és ez nem volt olyan jó. Azon töprengett, meddig nyúlhat előtte a vágat, és milyen hosszú szakaszon hagyták fel. A feje fölötti több száz méter vastagságú földre gondolt, és a súlyra, amely ezeket az öreg fagerendákat nyomja. Eszébe jutott Wesley bátyja és mások, akik ebben a bányában haltak meg. A szellemük természetesen nincs itt. Wesley Jézussal van. Lehet, hogy a többiek is. Ha ugyan nem egy másik helyre kerültek.

Kezdett félni, és úgy döntött, hiba volt a szellemekre gondolni. Rájött, hogy éhes. Itt van már az ebédidő? Fogalma sem volt róla, de úgy vélte, akár ehet is. Odament, ahol a ruhája lógott, és addig matatott a földön, amíg ki nem tapogatta a kulacsot és a bádogdobozt.

Leült, hátát a falnak vetette, és jól meghúzta a hideg, édes teát. Miközben a zsíros kenyeret ette, halk neszt hallott. Remélte, hogy Rhys Price bakancsa nyikorog, de ez csak ábránd volt. Ismerte ezt a csikorgást: patkányok voltak.

Nem félt. Aberowen minden utcájának minden árka tele volt patkányokkal. De a sötétben merészebbnek tűntek, és a következő percben az egyik keresztülfutott a fiú meztelen lábszárán. Billy áttette az ételt a bal kezébe, fölemelte a lapátot, és lecsapott. Még csak meg sem ijesztette őket, és ismét érezte az apró karmokat a bőrén. Ez alkalommal az egyik a karján próbált felszaladni. Nyilván megérezték az étel szagát. A csikorgás erősödött. Billy azon gondolkozott, hányan lehetnek.

Fölállt, a szájába tömte a maradék kenyeret. Még egy kis teát ivott, azután megette a süteményt. Finom volt, tele aszalt gyümölccsel és mandulával, de aztán egy patkány felrohant a lábán, ő pedig kénytelen volt behabzsolni a süteményt.

Az állatok mintha tudták volna, hogy elfogyott az étel, mert a csikorgás fokozatosan elhalkult, azután végleg abbamaradt.

Az evés egy időre visszaadta az erejét. Visszament dolgozni, de a háta égni kezdett. Lassabban mozgott, gyakrabban állt meg pihenni.

Hogy felvidítsa magát, arra gondolt, biztosan későbbre jár, mint hiszi. Talán már dél van. Valaki érte jön, és elviszi, amikor vége a sihtának. A lámpás ember ellenőrzi a számokat, így mindig tudják, ha valaki nem tért vissza. De Price elvitte Billy lámpáját, kicserélte egy másikra. Talán azt tervezi, hogy idelent hagyja éjszakára?

Ez nem létezik. Papa szétveri a berendezést. A főnökök félnek papától – Perceval Jones többé-kevésbé beismerte. Billy nem kételkedett benne, hogy előbb-utóbb valaki megkeresi.

De amikor ismét megéhezett, már bizonyosra vette, hogy sok óra telt el. Kezdett nagyon félni, és ez alkalommal nem bírta elhessegetni a félelmét. A sötétség volt az, amitől rettegett. Kibírná a várakozást, ha legalább látna. Ám ebben a szurokfeketeségben úgy érezte, elmegy az esze. Nem volt irányérzéke, és valahányszor eltávolodott a csillétől, azon töprengett, nekimegy-e a vágat falának? Korábban azon aggódott, nehogy sírjon, mint egy kisgyerek. Most meg kellett fékeznie magát, hogy ne sikoltson.

Ekkor eszébe jutott, mit mondott mama: „Jézus mindig veled van, még odalent az aknában is.” Azt hitte, csak azért mondja, hogy a fia jól viselkedjen. De rájött, hogy az anyja bölcsebb ennél. Jézus természetesen vele van. Jézus mindenütt ott van. A sötétség nem számít, az idő múlása sem. Billyre vigyáz valaki.

Hogy ne feledkezzen meg erről, rázendített egy himnuszra. Nem szerette a hangját, amely még mindig éles szoprán volt, de mivel senki sem hallhatta, olyan hangosan énekelt, ahogy csak tudott. Amikor minden versszakot végigénekelt, és kezdett visszatérni a félelem, elképzelte, hogy Jézus a csille másik oldalán áll, és őt figyeli, komoly együttérzéssel szakállas arcán.

Elkezdett egy másik himnuszt. A dallam ütemére lépkedett és lapátolt. A legtöbb himnusz lendületes volt. Időnként ismét elfogta a félelem, hogy megfeledkeztek róla, véget ért a sihta, és ő egyedül lesz idelent; azután eszébe jutott a hosszú köntösű alak, aki ott áll vele a sötétben.

Sok himnuszt tudott. Amióta elég nagy lett ahhoz, hogy képes legyen nyugton ülni, minden vasárnap háromszor járt a Bethesda-imaházban. A zsoltároskönyvek drágák voltak, és a gyülekezet nem minden tagja tudott olvasni, így hát mindenki megtanulta a szavakat.

Amikor már tizenkét himnuszt elénekelt, úgy vélte, hogy eltelt egy óra. Most már biztosan vége a sihtának! De azért elénekelt még tizenkét himnuszt. Utána már belezavarodott. A kedvenceit kétszer is elénekelte. Egyre lassabban dolgozott.

Éppen torkaszakadtából fújta, hogy „Fölkele Ő a sírból”, amikor fényt látott. Ekkor már annyira gépiesen dolgozott, hogy nem állt meg, fellapátolt egy újabb adag port, és még mindig énekelve elvitte a csilléhez, miközben a fény erősödött. A himnusz véget ért, Billy a lapátjára támaszkodott. Rhys Price állt ott, övén a lámpával, árnyékba borult arccal, és valahogy furcsán nézett rá.

Billy nem engedte meg magának, hogy föllélegezzen. Azért sem mutatja meg Price-nak, mit érez. Belebújt az ingébe és a nadrágjába, azután levette a sötét lámpát a szögről, és az övére akasztotta.

– Mi történt a lámpáddal? – kérdezte Price.

– Jól tudja azt maga, hogy mi történt – felelte Billy, és a hangja különösen, felnőttesen csengett.

Price megfordult, és elindult visszafelé a vágatban.

Billy habozott. A másik irányba pillantott. A csille túloldalán egy pillanatra látott egy szakállas arcot és egy világos köntöst, de az alak rögtön úgy elenyészett, akár a gondolat.

– Köszönöm – mondta Billy az üres alagútnak.

Miközben Price nyomában baktatott, a lába annyira fájt, hogy úgy érezte, összeesik, de ez sem izgatta. Ismét látott, és vége volt a műszaknak. Hamarosan otthon lesz, és lefekhet.

Elérték az akna alját, és egy csomó fekete arcú bányásszal beszálltak a liftbe. Tommy Griffiths nem volt köztük, Faggyús Hewitt viszont igen. Miközben a fönti jelzésre vártak, Billy észrevette, hogy sanda vigyorral figyelik.

– Hogy ment az első nap, Kettős Billy? – kérdezte Hewitt.

– Köszönöm, jól – felelte Billy.

Hewitt rosszindulatúan bámulta: kétségtelenül nem felejtette el, hogy Billy húgyagyúnak nevezte.

– Semmi probléma? – kérdezte.

Billy habozott. Nyilvánvalóan tudtak valamit. Hát akkor tudják meg, hogy nem adta meg magát a félelemnek.

– Kialudt a lámpám – felelte, és alig bírta leplezni hangjának remegését. Price-ra nézett, de úgy döntött, férfiasabb lesz, ha nem kezd vádaskodni. – Egy kicsit nehéz volt lapátolni egész nap a sötétben – fejezte be. Ezzel szépített a dolgon – még azt gondolhatják, nem is szenvedett olyan nagyon –, de jobb volt, mint elismerni a félelmet.

Most egy öregebb férfi szólalt meg, John Jones, a Boltos, akit azért hívtak így, mert a felesége kis szatócsboltot üzemeltetett a nappalijukban.

– Egész nap? – kérdezte.

– Ja – bólintott a fiú.

John Jones ránézett Price-ra, és azt mondta:

– Te mocsok, egy óráról volt szó!

Billy gyanúja megerősítést nyert. Valamennyien tudták, hogy mi történt, és úgy rémlik, minden új fiúval csinálnak valami hasonlót. Csak Price sokkal keményebb volt Billyvel a szokottnál.

Faggyús Hewitt vigyorgott.

– Nem ijedtél meg, amikor magadban voltál a sötétben, Billy fiú?

Billy töprengett, hogy mit válaszoljon. Valamennyien őt nézték, várták, hogy mit felel. Eltűnt róluk a sunyi vigyor, még mintha szégyenkeztek volna is egy kicsit. Úgy döntött, nem hazudik.

– Féltem, de nem voltam egyedül.

Hewitt bambán nézett rá.

– Nem voltál egyedül?

– Természetesen nem – felelte Billy. – Jézus velem volt.

Hewitt hahotázott, de senki nem követte a példáját. Röhögése visszhangzott a csöndben, aztán hirtelen abbamaradt.

Jó néhány másodpercig tartott a szótlanság, azután fém csörömpölt, a lift megrándult, a ketrec megállt. Harry elfordult.

Ettől kezdve Jézus-velem Billynek hívták.

ELSŐ RÉSZ
A SÖTÉTEDŐ ÉG

Második fejezet

1914. január

A huszonnyolc éves Fitzherbert gróf, családjának és barátainak Fitz, Nagy-Britannia kilencedik leggazdagabb embere volt.

Semmit sem tett, hogy kiérdemelje ezt a hatalmas vagyont. Egyszerűen csak örökölt pár ezer hektár földet Walesben és Yorkshire-ban. A birtokok nem sokat jövedelmeztek, de szén volt alattuk, és Fitz nagyapja dúsgazdag lett a koncessziókból.

Nyilvánvalóan Isten akarta úgy, hogy a Fitzherbertek uralkodjanak embertársaikon, és ennek megfelelő stílusban éljenek, mindazonáltal Fitz úgy érezte, nem sokat tett azért, hogy igazolja Isten hitét maga iránt.

Bezzeg egészen más volt az apja, a korábbi gróf. Alexandria 1882-es bombázása után a tengerésztisztet admirálissá léptették elő, aztán ő lett a szentpétervári brit nagykövet, aztán Lord Salisbury kormányának minisztere. A konzervatívok elvesztették az 1906-os választásokat, és Fitz apja néhány héttel később meghalt. Halálát Fitz meggyőződése szerint az siettette, hogy olyan felelőtlen liberálisokat kellett látnia őfelsége kormányában, mint David Lloyd George és Winston Churchill.

Fitz, mint konzervatív főrend, átvette apja helyét a Lordok Házában, a brit parlament Felsőházában. Jól beszélt franciául, elboldogult az orosszal, és egy napon szívesen lett volna hazájának külügyminisztere. A liberálisok sajnálatos módon továbbra is megnyerték a választásokat, így hát egyelőre nem volt esélye rá, hogy miniszter legyen.

Katonai pályafutása hasonlóképpen jellegtelen volt. A sandhursti akadémiára járt, három évet töltött a Walesi Lövészeknél, ahonnan kapitányként szerelt le. A házassággal lemondott a hivatásos katonai pályafutásról, de tiszteletbeli ezredes lett a dél-walesi népfelkelőknél. Sajnos egy tiszteletbeli ezredes sosem kap kitüntetést.

Valamit azért mégis tett, amire büszke lehet, gondolta, miközben a vonat végigzakatolt vele Dél-Wales völgyein. A király két héten belül ellátogat Fitz vidéki házába. V. György király és Fitz apja fiatalkorukban egy hajón szolgáltak. A király nemrég kifejezte abbéli óhaját, hogy szeretné megismerni az ifjabb nemzedék gondolkodását, és Fitz szervezett egy diszkrét házi összejövetelt őfelségének, ahol találkozhat némelyükkel. Most Fitz és felesége, Bea hazafelé tartott, hogy mindent elrendezzen.

Fitz szerette a hagyományokat. Az emberiségnek felülmúlhatatlan csúcsteljesítménye a monarchia, az arisztokrácia, a kereskedők és a parasztok kényelmes rendje. Bár most, a vonatablakon kitekintve úgy látta, az elmúlt száz év legnagyobb fenyegetésével néz szembe a brit életmód. A valaha zöld domboldalakat úgy lepték el a szénbányászok sorházai, mint a szürke-fekete levélrozsda a rododendronbokrot. Ezekben a mocskos putrikban köztársaságról, ateizmusról és forradalomról fecsegnek. Alig száz év telt el azóta, hogy a francia nemességet kordékon szállították a nyaktilóhoz, és ez itt is megtörténhet, ha úgy alakulnak a dolgok, ahogy ezeknek az izmos, fekete képű bányászoknak némelyike akarja.

Boldogan lemondana a szénből szerzett jövedelméről, elmélkedett magában, ha Britannia visszatérhetne egy egyszerűbb korhoz. A királyi család erős vár a lázadás ellen. Ám Fitz mégis legalább annyira ideges volt a látogatástól, mint amennyire büszke. Annyi minden félresikerülhet! Fejedelmi személyek a hanyagság, következésképpen a tiszteletlenség jelének tekinthetnek egy tévedést. A látogatók szolgái a hétvége minden részletét továbbadják más szolgáknak, következésképpen a szolgák gazdáinak, így Londonban minden társasági hölgy egykettőre megtudja, ha a király kemény párnát, rossz burgonyát vagy nem megfelelő márkájú pezsgőt kapott.

Fitz Rolls-Royce Silver Ghostja az aberoweni vasútállomáson várakozott, hogy a grófot és Beát a vidéki házukig, Tŷ Gwynig vigye. Közben a Walesben gyakori könnyű, de kitartó eső szemerkélt.

Tŷ Gwyn annyit tesz walesi nyelven, hogy Fehér Ház, de ebből mára gúnynév lett. Ezt is ellepte a szénpor, mint a világnak ezen a részén mindent, a valaha fehér kőtömbök mostanra sötétszürkék lettek, és bemaszatolták a hölgyek szoknyáját, ha elővigyázatlanul hozzáértek a falakhoz.

Mindazonáltal felséges épület volt, Fitzet büszkeséggel töltötte el a látványa, miközben az autó dorombolva gurult fölfelé a feljárón. Tŷ Gwynnek, Wales legnagyobb magánházának kétszáz szobája volt. Egyszer, kisfiú korában, húgával, Mauddal megszámolták az ablakokat, és ötszázhuszonhárom lett az eredmény. A házat Fitz nagyapja építtette, a kétemeletes épület kellemes rendet sugárzott. A földszinti ablakok magasak voltak, hogy minél több fényt engedjenek be a hatalmas fogadótermekbe. Az emeleten több tucat vendéglakosztály volt, a tetőtérben számtalan cselédszoba, amelyek manzárdablakok hosszú soraival nyíltak a meredek tetőre.

Fitz kedvence az ötvenhektáros kert volt. Személyesen ellenőrizte a kertészeket, ő döntött a palántázásról, a metszésről, az ültetésről.

– Ez a ház alkalmas egy királyi látogatásra – mondta, amikor az autó megállt a fenséges, oszlopos előcsarnok előtt. Bea nem válaszolt. Az utazás elrontotta a kedvét.

Az autóból kiszálló Fitzet a medve méretű Gelert, a pireneusi hegyi kutya üdvözölte. Az állat végignyalta a gazda kezét, aztán ujjongó boldogsággal körbeszáguldott az udvaron.

Fitz az öltözőszobájában átcserélte úti ruháját puha barna tweedöltönyre, majd átment a közös ajtón Bea lakosztályába.

Nyina, az orosz komorna éppen a kalaptűket húzogatta ki a Bea fején ülő műalkotásból, amelyet úrnője az utazáshoz viselt. Fitz megpillantotta Bea arcát az öltözőasztal tükrében, és a szíve ugrott egyet. Eszébe jutott az a négy évvel ezelőtti perc, amikor a szentpétervári bálteremben először látta meg ezt a nehezen fegyelmezhető, szőke hajgyűrűkkel keretezett, hihetetlenül szép arcot. Akkor is olyan sértődött volt az arca, mint most, amit ő különös módon vonzónak talált. Egy szempillantás alatt eldöntötte, hogy Bea az egyetlen nő, akit szeretne feleségül venni.

Nyina középkorú volt, a keze bizonytalan – a cselédek sokszor féltek Beától. Miközben Fitz figyelte őket, egy tű megszúrta Bea fejbőrét, és az asszony felkiáltott.

Nyina elsápadt.

– Ne haragudjon, kegyelmes asszony – mondta oroszul.

Bea fölkapott egy kalaptűt a fésülködőasztalról.

– Próbáld ki, milyen érzés – kiáltotta, és beledöfte a tűt a komorna karjába.

Nyina könnyekre fakadt, és kirohant a szobából.

– Hadd segítsek – csitítgatta Fitz a feleségét.

De Bea nem csitult.

– Majd magam.

Fitz az ablakhoz ment. Tucatnyi kertész nyeste a bokrokat, egyengette a pázsit szegélyét, gereblyézte a kavicsos utakat. Számos bokor virágzott: rózsállott a kányafa, sárgállott a téli jázmin, a varázsmogyoró, illatozott a téli lonc. Túl a kerten puhán ívelt a zöld hegyoldal.

Türelmesnek kell lennie Beával, figyelmeztette magát a gróf. Külföldi, egyedül érzi magát egy idegen országban, távol a családjától és mindentől, ami ismerős számára. Könnyű volt házasságuk első hónapjaiban, amikor még részeg volt a felesége látványától, illatától, bőrének selymétől. Ismét próbálkozott.

– Miért nem pihensz le? – kérdezte. – Majd én hívatom Peelt és Mrs. Jevonst, és ellenőrzöm, hogy állnak.

Peel a főkomornyik volt, Mrs. Jevons a házvezetőnő. Bea dolga volt a személyzet irányítása, ám Fitz annyira izgult a király látogatásától, hogy örült minden ürügynek, aminek kapcsán belefolyhatott a dologba.

– Később majd beszámolok neked, ha kipihented magadat. – Elővette a szivartárcáját.

– Ne itt dohányozz – szólt rá az asszony.

A férfi ezt beleegyezésnek vette, és az ajtóhoz indult. Kifelé menet megállt, és azt mondta:

– Nézd, a király és a királyné jelenlétében azért ne viselkedj így, jó? Úgy értem, ne üsd a személyzetet.

– Nem ütöttem meg, egy tűt szúrtam a karjába, hogy megleckéztessem.

Az oroszok csináltak ilyesmit. Amikor Fitz apja panaszkodott a szentpétervári angol követség személyzetének lustasága miatt, orosz barátai azt mondták neki, hogy nyilván nem veri őket eléggé.

A férfi folytatta:

– Az uralkodót kínosan érintené, ha ilyesmit kellene látnia. Mint már említettem neked, Angliában ez nem szokás.

– Kislány koromban végig kellett néznem, ahogy három parasztot felakasztanak – válaszolta a felesége. – Anyámnak nem tetszett, de nagyapám ragaszkodott hozzá. Azt mondta: „Ez majd megtanít rá, hogy büntetned kell a szolgáidat. Ha nem vered vagy korbácsolod meg őket a legcsekélyebb mulasztásért vagy lustaságért, egyre nagyobb bűnöket követnek el, és akasztófán végzik.” Arra tanított, hogy hosszabb távon kegyetlenség elnézőnek lenni az alsóbb osztályokkal.

Fitz kezdte elveszteni a türelmét. Bea úgy tekint vissza a gyermekkorára, mint a határtalan gazdagság idejére, amikor mindent megtehetett az engedelmes szolgahad és a boldog parasztok ezreinek körében. Ha kegyetlen, tehetséges nagyapja még élne, akkor ugyanígy folytatódott volna az élet; ám a családi vagyont elverte Bea iszákos apja és gyenge bátyja, Andrej, aki mindig úgy adta el az erdőt, hogy nem ültetett a helyébe fákat.

– Megváltoztak az idők – felelte Fitz. – Megkérlek, sőt megparancsolom, hogy ne hozz zavarba a királyom előtt. Remélem, egyértelműen fejeztem ki magamat.

Kiment, becsukta maga mögött az ajtót.

Elindult a széles folyosón, ingerült volt, és egy kicsit szomorú. Új házas korában megdöbbent és bánkódott az efféle csetepatéktól, mostanra megszokta őket. Vajon minden házasság ilyen? Nem tudta.

Egy inas, aki egy kilincset fényesített, háttal a falnak fölegyenesedett és lesütötte a szemét, ahogy Tŷ Gwyn szolgáinak kellett, ha a gróf arra járt. Egyes úri házakban a személyzetnek a fal felé kell fordulnia, de Fitz ezt túlságosan feudálisnak tartotta. Ismerte ezt az embert, látta játszani az egyik krikettmérkőzésen Tŷ Gwyn személyzete és az aberoweni bányászok között. Jó balkezes ütő volt.

– Morrison – mondta, mivel az inas neve is az eszébe jutott –, szóljon Peelnek és Mrs. Jevonsnak, hogy jöjjenek a könyvtárba.

– Parancsára, uram.

Fitz lement a főlépcsőn. Azért vette el Beát, mert a lány megigézte, de voltak racionális okai is. Arról álmodott, hogy nagy angol–orosz dinasztiát alapít, amely hatalmas területeken uralkodik, akkora lesz, mint a Habsburgoké, akik évszázadokon át uralták Európát.

Ehhez azonban örökösre volt szüksége. Bea hangulatából ítélve ma éjjel nem fogadja szívesen az ágyban az asszony. A férj persze keresztülvihetné az akaratát, de ebben sose telt sok öröme. Két hete volt az utolsó alkalom. Nem óhajtott olyan feleséget, aki alantas mohósággal vágyik erre a dologra, másrészt viszont két hét hosszú idő.

Húga, Maud huszonhárom éves, de még hajadon. Mellesleg, ha Maudnak bármiféle gyereke születik, azt valószínűleg egy véresszájú szocialista neveli fel, aki forradalmi röpiratok nyomtatására veri el a családi vagyont.

Három éve nősült, és kezdett aggódni. Bea csak egyszer esett teherbe az előző évben, de a harmadik hónapban elvetélt. Közvetlenül egy veszekedés után történt. Fitz elhalasztott egy szentpétervári utat, és ez borzasztóan fölzaklatta Beát: sírt, hogy ő haza akar menni. Fitz nem engedett – végtére is egy férfi nem hagyhatja, hogy a felesége parancsolgasson –, de a vetélés után bűntudatosan érezte, hogy ez az ő hibája. Csak még egyszer essen teherbe az asszony, majd akkor gondoskodik róla, hogy semmi se izgathassa föl Beát, amíg meg nem születik a baba.

Aggodalmait magába fojtva belépett a könyvtárba, és leült a bőrintarziás íróasztalhoz, hogy listát készítsen.

Egy-két perccel később belépett Peel és egy szobalány. A főkomornyik, egy gazda fiatalabbik fia, tősgyökeres parasztnak látszott deresedő hajával, szeplős arcával, holott egész életében Tŷ Gwynben szolgált.

– Mrs. Jevons meg van betegedve, uram – mondta.

Fitz régen felhagyott a próbálkozással, hogy a nyelvhelyességre oktassa a walesi személyzetet.

– A gyomra – tette hozzá Peel gyászosan.

– Kíméljen meg a részletektől. – Fitz a szobalányra, egy nagyon csinos, húsz év körüli lányra pillantott. Az arca valahonnan ismerős volt. – Ez ki?

A lány maga felelt neki:

– Ethel Williams, uram, Mrs. Jevons helyettese. – A dél-walesi völgyek dallamos tájszólásával beszélt.

– Nos, Williams, túl fiatalnak tűnsz a házvezetőnői munkához.

– Lordságod engedelmével Mrs. Jevons azt mondta, hogy kegyelmességed valószínűleg lehozatja Mayfairből a házvezetőnőt, de reméli, hogy átmenetileg én is kielégítően szolgálhatok.

Vajon tényleg megvillant a szeme a „kielégítő” szónál? Noha illendő tisztelettel beszélt, valamiért mégis arcátlannak tűnt.

– Jól van – felelte Fitz.

Williamsnek vaskos notesz volt az egyik kezében és két ceruza a másikban.

– Meglátogattam Mrs. Jevonst a szobájában, és elég jól volt ahhoz, hogy mindent átvegyen velem.

– Miért hoztál két ceruzát?

– Hátha az egyik eltörik – felelte a lány, és elvigyorodott.

Szobalányok nem szoktak a grófra vigyorogni, ám Fitznek akaratlanul is vissza kellett mosolyognia.

– Helyes – mondta. – Akkor halljam, mit írtál föl a noteszedbe.

– Három témát – felelte a lány. – A vendégeket, a személyzetet és a beszerzéseket.

– Nagyon helyes!

– Lordságod leveléből úgy értesültünk, hogy húsz vendég lesz. A legtöbben egy-két fős személyzettel jönnek, vegyünk átlagban kettőt, ennélfogva plusz negyven szolgát kell elszállásolnunk. Mindenki szombaton érkezik és hétfőn távozik.

– Így van.

Fitz az örömnek és a félelemnek azt az elegyét érezte, mint a Lordok Házában elmondott szűzbeszéde előtt. Repesett, hogy ezt csinálhatja, ugyanakkor aggódott, hogy jól csinálja-e.

Williams folytatta:

– A felséges pár nyilvánvalóan az egyiptomi lakosztályban száll meg.

Fitz bólintott. Ez volt a legnagyobb lakosztály. A tapétát az egyiptomi templomok motívumaival díszítették.

– Mrs. Jevons javasolta, milyen más szobákat kellene még megnyitni. Ezeket is felírtam, itt van, la!

Az „itt, la” tájnyelvi kifejezés volt, ósdibb a bayeux-i faliszőnyegnél. Az „ide” épp elég lett volna.

– Mutasd – mondta Fitz.

A lány megkerülte az íróasztalt, és a gróf elé helyezte a nyitott noteszt. A személyzetnek kötelező volt hetente egyszer fürödni, így Williamsnek nem volt olyan rossz szaga, mint általában a dolgozó osztálynak. Meleg testének inkább virágillata volt. Talán lopja Bea szappanát. Fitz elolvasta a listát.

– Rendben – mondta. – A hercegnő majd elkészíti a szobabeosztást. Lehet, hogy ragaszkodik a saját elképzeléseihez.

Williams lapozott.

– Ez a szükséges kisegítő személyzet listája: hat lány a konyhára zöldségpucoláshoz és mosogatáshoz, két tiszta kezű férfi, aki az asztalnál segít a felszolgálásban, plusz három komorna és három fiú a lábbelikhez és a gyertyákhoz.

– Tudod, honnan szerezzük őket?

– Igen, uram, van egy listám a helyiekről, akik már dolgoztak itt korábban, és ha az nem lenne elegendő, megkérem őket, ajánljanak másokat.

– De ne legyenek szocialisták – aggodalmaskodott Fitz. – Azok megpróbálnának beszélni a királlyal a kapitalizmus gonoszságáról. Az ember sosem tudhatja a walesieknél.

– Természetesen, uram.

– Mi a helyzet a beszerzésekkel?

A lány ismét lapozott.

– A korábbi fogadások tapasztalatai alapján erre van szükségünk.

Fitz megnézte a listát: száz kenyér, húsz tucat tojás, ötven liter tejszín, negyvenöt kilogramm angolszalonna, három mázsa burgonya… Kezdte unni a dolgot.

– Nem hagyhatnánk ezt akkorra, amikor a hercegnő eldönti, mi lesz a menü?

– Ezt Cardiffból kell hozatni – felelte Williams. – Az aberoweni boltok nem képesek szállítani ekkora megrendeléseket. De még a cardiffi szállítókat is értesíteni kell, hogy bizonyosan legyen náluk megfelelő mennyiség a megfelelő napon.

Williamsnek igaza volt. Fitz örült, hogy a lány intézi ezt. Megvan benne a képesség, hogy előre tervezzen. Fitz ezt ritka adottságnak tartotta.

– Tudnék használni egy hozzád hasonlót az ezredemben – jegyezte meg.

– Nem viselhetek khakiruhát, nem illik a bőröm színéhez – felelte a lány hetykén.

A főkomornyik megbotránkozott.

– Nana, Williams, csak semmi szemtelenség!

– Bocsánatot kérek, Mr. Peel.

Fitz érezte, hogy ez az ő hibája. Minek évődött a lánnyal? Egyébként nem zavarta Williams pimaszsága. Sőt inkább tetszett neki.

– Uram, a szakácsnak volna egypár javaslata a menüket illetőleg – szólalt meg Peel. Átadott Fitznek egy kissé maszatos papírt, amelyet a szakács teleírt gondosan formált, gyermekes betűivel. – Sajnos, még korán van a tavaszi bárányhoz, de Cardiffból rengeteg friss halat hozathatunk, jegelve.

– Ez nagyon emlékeztet arra, ami a novemberi vadászaton volt – mondta Fitz. – Másrészt ez alkalommal nem akarunk semmiféle kísérletezést – jobb, ha ragaszkodunk a kipróbált ételekhez.

– Pontosan, uram.

– Akkor most a borok jönnek – azzal fölállt. – Gyerünk a pincébe.

Peel meghökkent. A gróf nem túl sűrűn ment le a pincébe.

Egy gondolat motoszkált valahol Fitz tudata alatt, amelyről nem akart tudomást venni. Habozott, azután kimondta:

– Williams, te is gyere, és jegyzetelj.

A főkomornyik tartotta az ajtót. Fitz elhagyta a könyvtárat, lement a hátsó lépcsőn. A konyha és a személyzet ebédlője az alagsorban volt. Itt más volt az etikett: a cselédlányok és a cipőpucoló fiúk pukedliztek vagy az üstökükhöz emelték a kezüket, ahogy a gróf elhaladt mellettük.

A borraktár az alsó pincében volt. Peel kinyitotta az ajtót, és megszólalt:

– Engedelmével, előremegyek. – Fitz bólintott. Peel gyufát vett elő, meggyújtotta a gyertyát a fali lámpásban, aztán leereszkedett a lépcsőn. Odalent meggyújtott egy másik lámpát.

Fitznek szerény méretű borraktára volt, úgy tizenkétezer palack, amelynek zömét még az apja és a nagyapja szerezte be. Legtöbb volt a pezsgő, a portói és a rajnai fehér, meg valamivel kevesebb bordói és fehér burgundi. Fitz nem volt borszakértő, de szerette a borraktárt, mert az apjára emlékeztette.

– Egy borraktárban rendre, körültekintésre és jó ízlésre van szükség – szokta volt mondogatni az öregember. – Ezek az erények tették naggyá Britanniát.

Fitz a lehető legjobbat akarta felszolgálni a királynak, de ez jó ítélőképességet igényelt. A pezsgő Perrier-Jouët lesz, a legdrágább márka, de melyik évjárat? Az érett húsz-harminc éves pezsgő kevésbé pezseg, viszont zamatosabb, ám a fiatalabb évjáratokban van valami vidám íz. Találomra leemelt az egyik polcról egy porlepte, pókhálós palackot. A szivarzsebéből előhúzott fehér lenvászon zsebkendővel törölte le a címkét. Még mindig nem látta a dátumot a homályos gyertyafényben. Megmutatta az üveget Peelnek, aki elővette a pápaszemét.

– Ezernyolcszázötvenhét – mondta.

– Jó ég, erre emlékszem – felelte Fitz. – Az első évjárat, amit megkóstoltam, és egyúttal a legjobb. – Váratlanul megérezte, hogy a szobalány közel hajol hozzá, úgy bámulja a palackot, amely sok évvel idősebb nála. Megdöbbenésére kissé elakadt a lélegzete Williams közelségétől.

– Attól tartok, az ötvenhetes talán már túl van a virágkorán – mondta Peel. – Javasolhatom az ezernyolcszázkilencvenkettest?

Fitz megszemlélt egy újabb üveget, aztán döntött.

– Nem tudom elolvasni ebben a fényben – mondta. – Hozna nekem egy nagyítót, Peel?

A főkomornyik felment a kőlépcsőn.

Fitz ránézett Williamsre. Éppen valami őrültséget készült elkövetni, de nem bírta fékezni magát.

– De csinos lány vagy – mondta.

– Köszönöm, uram!

A lány sötét fürtjei kibújtak a bóbita alól. Fitz megérintette ezt a hajat. Tudta, hogy később meg fogja bánni.

– Ismered azt a kifejezést, hogy droit du seigneur?

Hallotta, hogy rekedt a hangja.

– Walesi vagyok, nem francia – felelte a lány, és fölszegte az állát, azzal a pimaszsággal, amely, mint Fitz már megállapította, a jellemző tulajdonsága volt.

Átcsúsztatta a kezét Williams hajáról a tarkójára, és a szemébe nézett. A lány merész önbizalommal viszonozta a pillantását. De azt jelenti vajon az arckifejezése, hogy szeretné, ha a férfi továbbmenne – vagy talán egy megalázó jelenetre készül?

Súlyos lépések hallatszottak a pincelépcső felől. Peel visszajött. Fitz elhúzódott a lánytól.

Meglepő módon Williams vihogni kezdett.

– De bűntudatosnak tűnik – mondta. – Mint egy iskolásfiú.

Peel megjelent a fakó gyertyafényben, és átnyújtott egy ezüsttálcát, amelyen elefántcsont nyelű nagyító hevert.

Fitz megpróbált normálisan lélegezni. Megfogta a nagyító nyelét, és folytatta a borosüvegek vizsgálatát. Vigyázott, hogy a tekintete ne találkozzék Williams pillantásával.

Hűha, gondolta, micsoda lány!

*

Ethel Williamsben pezsgett az energia. Semmi sem zavarta, képes lesz elintézni minden problémát, megbirkózik minden váratlan fordulattal. Amikor a tükörbe pillantott, látta, hogy a bőre fénylik, a szeme szikrázik. Miután vasárnap kijöttek a templomból, apja meg is jegyezte a szokásos, maró humorával: „De vidám vagy! Talán pénzhez jutottál?”

Azon kapta magát, hogy inkább fut, mint jár Tŷ Gwyn végtelen folyosóin. Mindennap újabb oldalakat töltöttek meg a noteszében a bevásárlólisták, a személyzet beosztása, az asztalok leszedése és újbóli megterítése és az összesítések: párnahuzatokról, vázákról, szalvétákról, gyertyákról, kanalakról…

Ez volt az ő nagy esélye. Fiatalsága ellenére ő lesz a házvezetőnő a királyi látogatás idején. Mrs. Jevons nem adta jelét, hogy föl akarna kelni betegágyából, így Ethelé volt a teljes felelősség, hogy felkészítse Tŷ Gwynt a királyi pár látogatására. Mindig érezte, hogy képes kiemelkedni, ha megkapja rá a lehetőséget; de a személyzet merev hierarchiája miatt nemigen mutathatta meg, hogy jobb a többieknél. Ám hirtelen felbukkant egy rés, ő pedig elhatározta, hogy kihasználja. Ezután a betegeskedő Mrs. Jevons talán kevésbé megerőltető munkát kap, és Ethelt léptetik elő házvezetőnővé: megduplázhatja a fizetését, saját hálószobája és nappalija lesz a személyzeti szárnyban!

De most még nem tartott itt. A gróf láthatólag elégedett volt a munkájával, mert úgy döntött, hogy nem hozatja el a londoni házvezetőnőt, amit Ethel komoly bóknak tekintett; mégis aggódott, mert mindig marad idő egy apró botlásra, egy végzetes hibára, ami mindent tönkretehet: egy piszkos tányérra, egy eldugult lefolyóra, egy döglött egérre a fürdőkádban. És akkor a gróf megharagszik.

Szombat reggel, amikorra a király és a királyné érkezését várták, végigjárt minden vendégszobát, ellenőrizte, hogy ég-e a tűz, fölverték-e a párnákat. Minden szobában volt legalább egy váza tele virággal, amelyeket aznap reggel hoztak a melegházból. Minden asztalon kint volt a Tŷ Gwyn-fejléces levélpapír. Törülköző, szappan, víz készen állt, ha valaki mosdani akarna. Az öreg gróf nem kedvelte a vízvezetéket, Fitz pedig még nem tudta bevezettetni minden szobába a folyó vizet. A száz hálószobás épületben mindössze három vízöblítéses vécé volt, így a legtöbb szobában éjjeliedényt használtak. Bekészítették a Mrs. Jevons saját receptje szerint kevert pot-pourrit is, hogy elnyomják vele a kellemetlen szagokat.

A királyi párt teaidőre várták. A gróf az aberoweni vasútállomáson fogadja őket. Kétségtelenül tömeg is lesz, akik azt remélik, vethetnek egy pillantást a fenséges párra, de a király és a királyné ekkor még nem óhajtott találkozni a néppel. Fitz saját Rolls-Royce-án, egy nagy, zárt automobilon hozza el őket. A király kamarása, Sir Alan Tite és a királlyal együtt utazó személyzet meg a poggyász ló vontatta fogatokon követi őket. Tŷ Gwyn kocsifelhajtójának két oldalán máris gyülekezett a Walesi Lövészek egy zászlóalja, mert ők szolgáltatják a díszőrséget.

A királyi pár hétfő reggel mutatja meg magát alattvalóinak. Azt tervezték, hogy nyitott hintón végigjárják a környék városkáit, és betérnek az aberoweni városházára, hogy találkozzanak a polgármesterrel és a tanácsnokokkal, mielőtt kihajtatnának a vasútállomásra.

A többi vendég dél körül kezdett szállingózni. Peel a hallban várakozott, kijelölte a szobalányokat, hogy elvezessék őket a szobájukba, és az inasokat, hogy vigyék a bőröndöket. Elsőnek Fitz nagybátyja és nagynénje, Sussex hercege és hercegnéje érkezett. A herceg a király unokatestvére volt, azért hívták meg, hogy az uralkodó otthonosabban érezze magát. A hercegné viszont Fitz nagynénje volt, és a legtöbb rokonához hasonlóan roppantul érdekelte a politika. Londoni szalonját gyakorta látogatták a kormány miniszterei.

A hercegné közölte Ethellel, hogy V. György királynak mániája a pontos idő, és utálja, ha egy házban az órák különböző időt mutatnak. Ethel némán átkozódott. Tŷ Gwynben több mint száz óra volt. Kölcsönkérte Mrs. Jevons zsebóráját, és elindult a házban, hogy beállítsa az összes órát.

A kis ebédlőben belebotlott a grófba. Az ablaknál állt, láthatólag zaklatottan. Ethel egy pillanatig tanulmányozta. A legmutatósabb férfi volt, akivel valaha is találkozott. Szelíd téli napfénytől megvilágított sápadt arcát mintha fehér márványból faragták volna. Szögletes álla, magas járomcsontja, egyenes orra volt. A haja sötét, ám a szeme zöld, ami szokatlan kombináció. Nem viselt bajuszt, szakállat, de még barkót sem. Miért is takarna el szőrrel egy ilyen arcot, gondolta Ethel.

A férfi észrevette, hogy nézi.

– Éppen most hallottam, hogy a király szereti, ha van egy tál narancs a szobájában – mondta. – Egy szem nyomorult narancs sincs ebben az átkozott házban!

Ethel elkomorodott. Ennyire idény előtt egyetlen aberoweni zöldséges sem tart narancsot – az ő vevőik nem engedhetnek meg maguknak efféle luxuscikket. Ugyanez a helyzet a dél-walesi völgyek többi városában.

– Ha használhatom a telefont, beszélhetek egy-két cardiffi zöldségessel – mondta. – Nekik lehet narancsuk ebben az évszakban.

– De hogyan juttatják el ide?

– Megkérem a boltost, tegyenek föl egy kosárral a vonatra. – Az órára pillantott, amelyet éppen beállított. – Egy kis szerencsével a narancs éppen a királlyal egy időben érkezik.

– Ez az – mondta a férfi. – Ezt fogjuk tenni. – A lány szemébe nézett. – Döbbenetes vagy! – mondta. – Nem hinném, hogy valaha is találkoztam hozzád fogható lánnyal.

Ethel állta a nézését. Az utóbbi két hétben a gróf többször beszélt vele így, túlságosan is meghitten és egy kicsit szenvedélyesen, ami különös érzést keltett a lányban, egyfajta feszengő mámort, mintha valami veszedelmesen izgalmas dolog készülődne. Olyan volt, mint az a pillanat a tündérmesében, amikor a királyfi belép az elvarázsolt kastélyba.

A varázs megtört, mert kerekek csikorogtak a felhajtón, aztán ismerős hang csendült.

– Peel! De örülök, hogy látom!

Fitz kinézett az ablakon. Komikus képet vágott.

– Jaj, ne – nyögte. – A húgom!

– Isten hozta itthon, Lady Maud! – hallatszott Peel hangja. – Noha nem számítottunk önre.

– A gróf elfelejtett meghívni, de mindenképpen eljöttem.

Ethel visszafojtott egy mosolyt. Fitz szerette tűzrőlpattant húgát, de nehezen jött ki vele. Maud riasztóan liberális politikai nézeteket vallott, szüfrazsett volt, a nők szavazati jogáért harcolt. Ethel csodálatosnak tartotta Maudot – épp az a szabad szellemű nő volt, amilyen ő is szeretett volna lenni.

Fitz kisietett a szobából, Ethel pedig követte a hallba, egy impozáns terembe. Abban a gótikus stílusban rendezték be, amelyet annyira szerettek a Fitz apjához hasonló viktoriánusok: sötét faburkolat, dús mintájú tapéta és a középkori trónokra emlékeztető, faragott tölgyfa székek. Maud akkor jött be az ajtón.

– Fitz, drágám, hogy vagy? – kérdezte.

Maud éppen olyan magas volt, mint a testvére, hasonlítottak is, de az éles metszésű vonások, amelyektől a gróf olyan lett, mint egy istenszobor, kevésbé mutattak egy nőn, ezért Maud inkább jóképű volt, semmint szép. A lompos feministáról elterjedt közkeletű képpel ellentétben ő divatosan öltözött, gombos cipőt viselt bukjelszoknyával, hozzá vastag övvel átfogott, széles kézelőjű, tengerészkék kabátot, és kalapjának elején úgy ágaskodott egy hosszú toll, mint egy ezredzászló.

Herm néni jött vele, Lady Hermia, Fitz másik nagynénje. Ellentétben húgával, aki egy gazdag herceghez ment nőül, Herm egy pazarló báró felesége lett, aki fiatalon és tönkremenve hunyt el. Tíz éve, miután Fitz és Maud szülei néhány hónap alatt mindketten meghaltak, Herm néni hozzájuk költözött, hogy pótanyja legyen a tizenhárom éves Maudnak. Máig úgy viselkedett, mintha mérsékelten hatékony gardedám lenne Maud mellett.

– Mit keresel itt? – kérdezte Fitz a húgától.

– Mondtam, drágám, hogy nem fog neki tetszeni – mormolta Herm néni.

– Nem maradhatok távol, amikor a király idejön – mondta Maud. – Tiszteletlenség lenne.

– Nem akarom, hogy a nők jogairól beszélj a királlyal – mondta Fitz gyengéden és bosszankodva.

Ethel szerint fölösleges volt aggódnia. Maud a radikális politikai nézetei ellenére is tudta, hogyan hízelegjen és udvaroljon a hatalomban lévő férfiaknak, és még Fitz konzervatív barátai is kedvelték.

– Morrison, fogja, kérem, a kabátomat – mondta Maud. Kigombolta a felöltőt, és elfordult, hogy a komornyik lesegíthesse róla. – Halló, Williams, hogy van? – kérdezte Etheltől.

– Isten hozta ladységedet – válaszolta Ethel. – Megfelel a Gardénia lakosztály?

– Köszönöm, szeretem az ottani kilátást.

– Kíván ebédelni, miközben elkészítem a szobát?

– Igen, farkaséhes vagyok.

– Ma klub stílusban tálalunk, mert a vendégek különböző időpontokban érkeznek.

A klub stílus azt jelentette, hogy a vendégek nem egyszerre esznek, hanem akkor, amikor belépnek az ebédlőbe, akár egy klubban vagy egy étteremben. Ma szerény ebéd volt: forró mulligatawny leves, hideg húsok, füstölt hal, töltött pisztráng, báránysült, néhányfajta desszert és sajt.

Ethel tartotta az ajtót, aztán követte Maudot és Herm nénit az ebédlőbe. A Von Ulrich unokatestvérek már ebédeltek. Walter von Ulrich, a fiatalabb jóképű és kedves volt, és láthatólag élvezte, hogy Tŷ Gwynben lehet. Robert kötekedőfajta volt: megigazította a cardiffi várat ábrázoló képet a falon, további párnákat kért, fölfedezte, hogy az íróasztalán a tintatartó üres – ez olyan éberségre vallott, amitől Ethel riadtan igyekezett végiggondolni, hogy még mit felejtett el.

A két férfi fölállt, amikor a hölgyek beléptek. Maud egyenesen Walterhoz ment, és azt mondta neki:

– Semmit nem változott tizennyolc éves kora óta! Emlékszik rám?

A férfi arca felderült.

– Emlékszem, noha ön viszont sokat változott tizenhárom éves kora óta.

Kezet ráztak, azután Maud arcon csókolta Waltert, mint egy családtagot.

– Akkoriban egy iskolás lány gyötrelmes szenvedélyével lobogtam önért – mondta meghökkentő őszinteséggel.

Walter elmosolyodott.

– Én is ugyanígy éreztem ön iránt.

– De hát mindig úgy viselkedett, mintha valami ifjú istencsapása lennék!

– El kellett rejtenem érzéseimet Fitz elől, aki úgy védelmezett, mint egy őrkutya.

Herm néni köhécseléssel jelezte, hogy helyteleníti a hirtelen közvetlenséget.

– Néni – mondta Maud –, ő Walter von Ulrich, Fitz régi iskolatársa, aki nálunk töltötte a szünidőket. Most a londoni német nagykövetségen diplomata.

– Hadd mutassam be unokatestvéremet, Graf Robert von Ulrichot – mondta Walter. Ethel tudta, hogy németül a graf grófot jelent. – Az osztrák nagykövetség katonai attaséja.

Valójában másod-unokatestvérek, magyarázta Peel fontoskodva Ethelnek: a nagyapáik voltak testvérek, a fiatalabb egy német örökösnőt vett el, és otthagyta Bécset Berlinért, ezért van az, hogy Walter német, míg Robert osztrák. Peel szerette tisztázni az ilyen dolgokat.

Mindenki leült. Ethel kihúzta a széket Herm néninek.

– Parancsol egy kis mulligatawny levest, Lady Hermia? – kérdezte.

– Igen, Williams, kérek.

Ethel bólintott egy inasnak. Az a tálalóasztalhoz lépett, ahol a levest tartották melegen egy üstben. Ethel, miután látta, hogy az újonnan érkezettek elhelyezkedtek, csöndesen távozott, hogy elrendezze a szobáikat. Míg az ajtó becsukódott mögötte, hallotta, amint Walter von Ulrich azt mondja:

– Emlékszem, mennyire szerette a zenét, Lady Maud. Éppen az orosz balettről beszélgettünk. Mi a véleménye Gyagilevről?

Nem sok férfit érdekel egy nő véleménye. Fog örülni Maud! Miközben lesietett a lépcsőn, hogy keressen két szobalányt, és felküldje őket a szobákba, Ethel arra gondolt, milyen kedves ember ez a német.

*

Tŷ Gwynben a Szoborcsarnok volt az ebédlő előszobája. A vendégek itt gyülekeztek vacsora előtt. Fitzet nem nagyon érdekelte a művészet – valamennyi műalkotást a nagyapja szerezte be –, de a szobrok kellő témát jelentettek a vendégek számára, amíg a vacsorájukra vártak.

Miközben nagynénjével, a hercegnével csevegett, aggodalmasan nézett végig a frakkos férfiakon és a kivágott estélyit viselő, diadémos fejű nőkön. A protokoll megkövetelte, hogy minden vendégnek a teremben kell tartózkodnia, amikor a király és a királyné belép. De hol van Maud? Csak nem fog botrányt okozni! Nem, ott van, bordó selyemruhában, az anyjuk gyémántjait viseli, és lelkesen beszélget Walter von Ulrichhal.

Fitz és Maud mindig nagyon közel állt egymáshoz. Az apjuk távoli hős volt, az anyjuk a hős boldogtalan oltárszolgája; a két gyerek egymástól kapta meg a szükséges szeretetet. Miután a szüleik meghaltak, egymásba kapaszkodtak a gyászban. Fitz akkor tizennyolc volt, és igyekezett megvédeni kishúgát a kegyetlen világtól. A lány viszont imádta őt. Mire felnőtt, szabadgondolkodó lett, míg a bátyja továbbra is úgy vélte, hogy mint a család feje, ő parancsol neki. Ám kölcsönös szeretetük elég erősnek bizonyult, hogy túlélje nézeteltéréseiket – mostanáig.

A lány fölhívta Walter figyelmét egy bronz Cupidóra. Fitzcel ellentétben Maud értett az ilyesmihez. Fitz azért imádkozott, hogy egész este a művészetről beszéljen, tartózkodjék a nők jogainak emlegetésétől. Mindenki tudta, hogy V. György gyűlöli a liberálisokat. Az uralkodók rendszerint konzervatívok, de az események még fokozták is a király ellenszenvét a szabadelvűséggel szemben. Egy politikai válság közepén került trónra. A liberális miniszterelnök, H. H. Asquith – akit erősen támogatott a közvélemény – arra kényszerítette, hogy korlátozza a Felsőház hatalmát. Ez a megaláztatás még mindig sajgott. Őfelsége tudja, hogy Fitz, a Felsőház konzervatív tagja az utolsó pillanatig harcolt az úgynevezett reform ellen. De ha Maud ma felbosszantja, azt sosem bocsátja meg.

Walter alacsonyabb rangú diplomatának számított, ám az apja egyike volt a német császár legrégibb barátainak. Robert is jó kapcsolatokkal dicsekedhetett: közel állt Ferenc Ferdinánd főherceghez, az Osztrák–Magyar Monarchia trónörököséhez. Egy másik vendég, aki lelkes köröket írt le, a szálas fiatal amerikai volt. Most éppen a hercegnével beszélgetett. Gus Dewarnak hívták, szenátor apja bizalmas tanácsadója volt az Egyesült Államok elnökének, Woodrow Wilsonnak. Fitz úgy érezte, jól tette, hogy ezeket a fiatal férfiakat, a jövő uralkodó elitjét gyűjtötte ide. Remélte, hogy a király elégedett lesz.

Gus Dewar barátságosan, bár félszegen viselkedett. Meggörnyesztette a vállát, mintha jobban szeretne alacsonyabb, kevésbé feltűnő lenni. Láthatólag nem bízott önmagában, de azért mindenkivel szemben kedvesen udvarias volt.

– Az amerikai népet jobban érdeklik a saját ügyei, mint a külpolitika – mondta a hercegnének. – De Wilson elnök liberális, így természetesen jobban szimpatizál a Franciaországhoz és Nagy-Britanniához hasonló demokráciákkal, mint az olyan önkényuralmi, monarchikus rendszerekkel, amilyen Ausztria és Németország.

Ebben a pillanatban feltárult a kétszárnyú ajtó, és a szoba elcsöndesedett. Belépett a király és a királyné. Bea hercegnő bókolt, Fitz meghajolt, a többiek követték a példájukat. Néhány pillanatnyi zavart csönd következett, senki sem szólalhatott meg, amíg a királyi pár nem mondott valamit. Végül a király odaszólt Beának:

– Tudja-e, hogy húsz éve már jártam ebben a házban?

Erre az emberek fölengedtek.

A király igazán elegáns, tűnődött Fitz, miközben négyesben csevegtek. A szakállát és bajuszát gondosan nyírták. A haja ritkult, de még maradt elég, hogy nyílegyenes választékot fésüljenek bele. Testhez álló frakkja illett karcsú termetére: apjától, VII. Edwardtól eltérően ő nem volt ínyenc. Olyan szórakozásokkal töltötte szabadidejét, amelyek pontosságot igényeltek: bélyeget gyűjtött, és gondosan beragasztgatta őket albumaiba. Gúnyolták is miatta Londonban a tiszteletlen értelmiségiek!

A királyné már félelmetesebb alak volt szürkülő fürtjeivel, szigorú vonalú szájával. Fenséges keblét jól érvényre juttatta a rendkívül mély kivágás, amely mostanában de rigueur volt. Egy német herceg lánya volt, eredetileg György bátyjának, Albertnek szánták, de ő az esküvő előtt elhunyt tüdőgyulladásban. Amikor György a trón örököse lett, átvette bátyja menyasszonyát, bár ezt az elrendezést némelyek kissé középkoriasnak vélték.

Bea elemében volt. Igézően festett rózsaszín selyemruhájában, szőke fürtjeit úgy fésültette, hogy kissé ziláltnak tűnjenek, mintha hirtelen szakított volna félbe egy lopott csókot. Lelkesen csevegett a királlyal. Érezve, hogy V. György nem kedveli az üres locsogást, arról mesélt, hogyan teremtette meg Nagy Péter az orosz flottát, és az uralkodó élénken bólogatott.

Peel megjelent az ebédlő ajtajában, szeplős arcán várakozó pillantással. Elkapta Fitz tekintetét, és nyomatékosan bólintott. Fitz megkérdezte a királynétól:

– Felség, méltóztatna befáradni az ebédlőbe?

A királyné a karját nyújtotta. Mögöttük Bea karolt bele a királyba, a társaság többi tagja kettesével felsorakozott mögöttük. Amikor mindenki elkészült, a menet bevonult az ebédlőbe.

– Milyen szép – mormolta a királyné, amikor meglátta az asztalt.

– Köszönöm – mondta Fitz, és némán sóhajtott megkönnyebbülésében. Bea nagyszerű munkát végzett. Három alacsonyra engedett csillár függött a hosszú asztal fölött. Fényük visszaverődött a terítékek mellett sorakozó kristálypoharakról. Aranyból volt minden evőeszköz, akárcsak a só- és borsszórók, de még a dohányosoknak odakészített, apró gyufatartók is. A fehér abroszt telehintették melegházi rózsákkal, és mintegy utolsó ecsetvonásként Bea csipkés páfrányleveleket erősíttetett a csillárokra, amelyek az aranytálakon gúlába rakott szőlőfürtökig értek.

Mindenki leült, a püspök áldást mondott, és Fitz megnyugodott. Ha egy estély jól kezdődik, csaknem mindig sikeresen folytatódik. A bor és az étel elnézőbbé teszi az embereket a hibák iránt.

Hors d’œuvres russes volt az első fogás, egy tiszteletkör Bea hazája előtt: apró, kaviáros blini tejszínnel, háromszögletű pirítós füstölt hallal, sós keksz és sózott hering. 1892-es Perrier-Jouët-val öblítették le, amely éppen olyan érett és zamatos volt, ahogy Peel ígérte. Fitz szemmel tartotta Peelt, az pedig a királyt. Amint őfelsége letette az evőeszközt, Peel elvette a tányérját. Ez volt a jel a többi szolgának, hogy váltsanak tányért. Ha valamelyik vendég történetesen még evett, kénytelen volt abbahagyni.

A leves következett, pot-au-feu, finom, száraz, illatos Sanlúcar de Barrameda sherryvel. A nyelvhalat Meursault Charmes óbor kísérte, amely olyan volt, akár egy korty arany. A walesi bárányérméhez 1875-ös Château Lafitte járt – az 1870-es még nem volt alkalmas a fogyasztásra. Vörösbort adtak az utána következő libamájpástétomhoz is. Az utolsó fogás leveles pástétomba sütött, szőlővel körített fogoly volt.

Senki sem evett mindenből. A férfiak abból vettek, ami ízlett nekik, a többivel nem törődtek. Az asszonyok csak egy-két fogásból csipegettek. Sok tányér érintetlenül került vissza a konyhába.

Volt még saláta, desszert, gyümölcs, petit fours. Végül Bea hercegnő diszkréten felvonta a szemöldökét, és ránézett a királynéra, aki alig észrevehető biccentéssel válaszolt. Mindketten fölkeltek az asztaltól, mire mindenki fölállt, és a hölgyek elhagyták a termet.

A férfiak visszaültek, a szolgák hozták a szivarosdobozokat, Peel egy kancsó 1847-es Ferreira portóit helyezett el a király jobb keze mellett. Fitz hálásan pöfékelt a szivarjából. A dolgok jól haladtak. A király hírhedten barátságtalan, csak a régi, boldog tengerésznapokból megmaradt hajós bajtársakkal érzi jól magát, de ezen az estén elbűvölő volt, és semmi sem sikerült félre. Még a narancs is megérkezett.

Fitz korábban beszélt Sir Alan Tite-tal, a király kamarásával, egy régimódi oldalszakállt viselő, kvietált tiszttel. Megegyeztek, hogy a király holnap egy-egy órát tölt négyszemközt az asztalnál ülő férfiak mindegyikével, akik valamennyien belülről ismerik valamelyik kormány ügyeit. Fitz ezen az estén általános politikai társalgással kívánta megtörni a jeget. Megköszörülte a torkát, és Walter von Ulrichhoz fordult.

– Walter, mi tizenöt éve vagyunk barátok, együtt jártunk Etonba – Robertre nézett. – És azóta ismerem az unokatestvéredet, hogy diákkorunkban hárman osztoztunk egy bécsi lakáson.

Robert elmosolyodott és biccentett. Fitz mindkettejüket kedvelte; Robert konzervatív, akárcsak ő; Walter annak ellenére is nagyon okos, hogy nem számít a hagyományok hívének.

– Most pedig arról beszélnek a világban, hogy országaink háborúzni fognak – folytatta Fitz. – Tényleg van esély egy ilyen tragédiára?

– Ha abból is lehet háború, hogy beszélnek róla, akkor igen, harcolni fogunk – felelte Walter. – De hogy lesz-e valódi oka? Nem hinném.

Gus Dewar tétován fölemelte a kezét. Fitz kedvelte, noha liberális elveket vallott. Lehet, hogy az amerikaiakat nyersnek tartják, de ez itt jól nevelt és egy kicsit félénk. Ugyanakkor meglepően jól értesült. Most éppen azt mondta:

– Angliának és Németországnak számos oka van a háborúra.

Walter feléje fordult.

– Mondana rá egy példát?

Gus kifújta a szivarja füstjét.

– A flották vetélkedése.

Walter bólintott.

– A Kaiser nem tartja isteni elrendelésnek, hogy a német flottának örökké kisebbnek kell lennie a britnél.

Fitz aggodalmasan pillantott a királyra. V. György szereti a tengerészetet, ezt könnyen sértésnek veheti. Másrészt Vilmos császár az unokatestvére. György apja és Willy anyja testvérek, mindketten Viktória királynő gyermekei. Fitz megkönnyebbülten látta, hogy őfelsége jóindulatúan mosolyog.

Walter folytatta:

– Ez súrlódásokhoz vezetett a múltban, de két éve nem hivatalosan megegyeztünk flottáink viszonylagos méretéről.

– Na és mi a helyzet a gazdasági versengéssel? – kérdezte Dewar.

– Igaz, Németország napról napra virágzóbb, és a termelés volumenében hamarosan utoléri Angliát és az Egyesült Államokat. De ez miért jelentene gondot? Németország Anglia egyik legnagyobb fogyasztója. Minél többet költünk, annál többet vásárolunk. Gazdasági erőnk jó a brit üzemeknek.

Dewar újra próbálkozott.

– Azt mondják, Németország több gyarmatot akar.

Fitz újból a királyra pillantott, azon morfondírozva, nem sajátítja-e ki ez a két ember a társalgást; ám őfelsége lenyűgözve figyelt.

– Zajlottak gyarmati háborúk, különösen az ön hazájában, Mr. Dewar. De manapság ágyúdörgés nélkül is képesek vagyunk eldönteni ezt a kérdést. Három éve Németország, Nagy-Britannia és Franciaország vitába keveredett Marokkó miatt, ám a vitát háború nélkül elsimították. Nagy-Britannia és Németország mostanában egyezett meg a bagdadi vasút kényes kérdésében. Ha egyszerűen csak folytatjuk, amit most csinálunk, akkor nem fogunk háborúzni.

– Nem haragszik, ha azt a kifejezést használom, hogy német militarizmus? – kérdezte Dewar.

Ez egy kicsit erős volt, és Fitz megrezzent. Walter elvörösödött, de azért simán válaszolt.

– Megbocsátom az őszinteségét. A német császárságot a poroszok irányítják, akik olyan szerepet játszanak, mint az angolok őfelsége Egyesült Királyságában.

Merész dolog összehasonlítani Nagy-Britanniát Németországgal és Angliát Poroszországgal. Walter a peremén egyensúlyoz annak, ami még megengedhető egy udvarias társalgásban, gondolta feszengve Fitz.

Walter folytatta:

– A poroszoknak erős katonai hagyományaik vannak, de ok nélkül nem háborúznak.

– Akkor hát Németország nem agresszív? – kérdezte Dewar.

– Éppen ellenkezőleg – felelte Walter. – Azt állítom, hogy Németország az egyetlen hatalom a szárazföldi Európában, amely nem agresszív.

Csodálkozó suttogás futott végig az asztal mellett, és Fitz látta, hogy a király fölvonja a szemöldökét. Dewar meghökkenten hátradőlt a székén, és megkérdezte:

– Ezt hogyan gondolja?

Walter tökéletes modora és barátságos hanghordozása elvette provokatív szavainak élét.

– Nézzük először Ausztriát – mondta. – Bécsi unokatestvérem, Robert nem tagadja, hogy az Osztrák–Magyar Monarchia szeretné kiterjeszteni határait délkeleti irányban.

– Nem ok nélkül – tiltakozott Robert. – A világnak az a része, amelyet a britek Balkánnak hívnak, évszázadokon át az Oszmán Birodalomhoz tartozott, az azonban összeomlott, a Balkán labilissá vált. Az osztrák császár úgy hiszi, hogy szent kötelessége a rend és a kereszténység megőrzése arrafelé.

– Így igaz – bólintott Walter. – De Oroszország is érdeklődik a Balkán iránt.

Fitz úgy érezte, talán Bea miatt, hogy az ő dolga megvédeni az orosz kormányt.

– Nekik is megvan rá a jó okuk – mondta. – A fél külkereskedelmük a Fekete-tengeren és annak a Földközi-tengerbe torkolló szorosain át zajlik. Oroszország nem engedheti meg egyetlen más nagyhatalomnak sem, hogy a Kelet-Balkán elfoglalásával megszerezze a fennhatóságot a szorosok fölött. Ez hurkot vetne az orosz gazdaság nyakába.

– Pontosan – helyeselt Walter. – Hogy áttérjünk Nyugat-Európára, Franciaország arra törekszik, hogy elszakítsa Németországtól Elzászt és Lotaringiát.

Itt felhorkant Jean-Pierre Charlois, a francia vendég.

– Amelyet Franciaországtól loptak el negyvenhárom éve!

– Nem fogok erről vitázni – felelte simán Walter. – Mondjuk úgy, hogy Elzász-Lotaringia 1871-ben csatlakozott a Német Császársághoz, miután Franciaország vereséget szenvedett a porosz–francia háborúban. Ismerje el, Monsieur le Comte, hogy Franciaország visszaköveteli azokat a területeket, akár lopottak, akár nem.

– Természetesen.

A francia hátradőlt, és ivott a portóiból.

– Még Olaszország is földet akar szerezni Ausztriától, a trentinói területet – folytatta Walter.

– Ahol az emberek többsége olaszul beszél – kiáltotta Signor Falli.

– …meg a dalmát partvidéket…

– Amely tele van velencei oroszlánokkal, katolikus templomokkal és római oszlopokkal!

– …és Tirolt, pedig ebben a tartományban hosszú múltra tekint vissza az önkormányzat, és az emberek zöme németül beszél.

– Stratégiai szükségszerűség.

– Természetesen.

Most döbbent rá Fitz, milyen ravaszul viselkedik Walter. Nem goromba, csak diszkréten provokál, minden nemzetbe beleszúr, azoknak képviselői pedig többé-kevésbé harcias fogalmazásban megerősítik területi követeléseiket.

Ismét megszólalt Walter:

– De Németország miféle új területekre tarthatna igényt? – Körülnézett, ám az asztal mellett mindenki hallgatott. – Semmilyenekre – válaszolta diadalmasan. – Az egyetlen másik vezető ország Európában, amely ezt elmondhatja magáról, Nagy-Britannia!

Gus Dewar töltött a portóiból, és annyit mondott, amerikaiasan elnyújtott orrhangon:

– Azt hiszem, igaza van.

– Nos, Fitz, öreg barátom, akkor miért háborúznánk? – kérdezte Walter.

*

Vasárnap a reggeli előtt Lady Maud hívatta Ethelt.

A lány alig bírta magába fojtani az ingerült sóhajtást. Borzasztóan sok volt a munkája. Korán volt, de a személyzet már keményen dolgozott. Mielőtt a vendégek fölkeltek, az összes kandallót ki kellett hamuzni, újra be kellett gyújtani, a szeneskannákat meg kellett tölteni. A fontosabb helyiségeket – az ebédlőt, a reggelizőt, a könyvtárat, a dohányzót és a kisebb közös szobákat – rendbe kellett rakni, ki kellett takarítani. Éppen a virágokat ellenőrizte a biliárdteremben, és kicserélte azokat, amelyek hervadásnak indultak, amikor elhívták. Bármennyire szerette is Fitz radikális húgát, remélte, hogy nem valami bonyolult feladattal bízza meg.

Amikor Ethel tizenhárom éves korában beállt Tŷ Gwynbe dolgozni, a Fitzherbert család és a vendégeik nem igazán tűntek valóságosnak: inkább olyanok voltak, mint egy mese szereplői vagy egy olyan furcsa törzs a Bibliából, mint például a hettiták. Rettegett tőlük. Attól félt, hogy valamit rosszul csinál, és elveszti a munkáját, ugyanakkor rendkívül kíváncsi is volt, szerette volna közelről látni ezeket a különös teremtményeket.

Egy napon az egyik konyhalány azt mondta neki, hogy menjen föl a biliárdterembe, és hozza le a tantaluszt. Ethel olyan ideges lett, hogy meg se kérdezte, mi az a tantalusz. Bement a szobába, és körülnézett, remélve, hogy valami nyilvánvaló dolog, mint egy tálcára való piszkos edény, de semmi olyasmit nem látott, ami a cselédségre tartozna. Javában pityergett, amikor Maud belépett.

Maud akkor tizenöt éves volt, boldogtalan, lázongó, nyakigláb: egy nő, akit gyerekruhában járattak. Csak később talált rá életének értelmére, amikor keresztes hadjárattá változtatta a lázongását. De már tizenöt évesen is tele volt együttérzéssel, ami érzékennyé tette az igazságtalanságra és az elnyomásra.

Megkérdezte Ethelt, mi a baj. A tantaluszról kiderült, hogy egy ezüsttartály a brandy és a whisky számára. Azért hívják tantalusznak, magyarázta Maud, mert szereltek rá egy zárószerkezetet, nehogy a személyzet lopva beleihasson. Ethel megindultan hálálkodott. Ez volt az első jele Maud jóságának, amiért Ethel az évek során a bálványozásig megszerette.

Fölment Maud szobájához, kopogtatott és belépett. A Gardénia lakosztály papírtapétájának aprólékosan kidolgozott virágai a századfordulón kimentek a divatból. Ám a zárt erkélyek Fitz kertjének legbájosabb részére, a Nyugati sétányra néztek, erre a hosszú, egyenes útra, amely virágágyak között vezetett egy nyári lakhoz.

Ethel bosszúságára Maud éppen a cipőjét húzta.

– Sétálni indulok, és maga lesz a gardedámom – mondta. – Segítsen már ezzel a kalappal, és közben mesélje el a pletykákat.

Ethelnek nemigen volt erre ideje, csak hát legalább annyira kíváncsi volt, mint amennyire mérgelődött. Kivel sétál Maud, hol van szokásos gardedámja, Herm néni, és miért vesz ilyen elbűvölő kalapot, amikor csak ide megy a kertbe? Csak nem férfi van a dologban?

– Odalent botrány volt ma reggel – mondta, míg feltűzte Maud sötét hajára a kalapot. Maud úgy gyűjtötte a pletykákat, mint a király a bélyeget. – Morrison csak hajnali négykor került ágyba. Ő az egyik inas – magas, szőke bajszú.

– Ismerem Morrisont. És azt is tudom, hol töltötte az éjszakát.

Maud habozott.

Ethel várt egy pillanatig, aztán megkérdezte:

– Nem mondja el nekem?

– Megbotránkozna.

Ethel elvigyorodott.

– Annál jobb!

– Robert von Ulrichhal töltötte az éjszakát – Ethelre pillantott az öltözőasztal tükrében. – Most elszörnyedt?

Ethel el volt bűvölve.

– Ugyan, dehogy! Tudtam, hogy Morrison nincs nagyon odáig a hölgyekért, de azt azért nem gondoltam volna, hogy olyan, ha érti, mire gondolok.

– Robert viszont bizonyosan olyan, és láttam, hogy többször szemez Morrisonnal a vacsora alatt.

– A király előtt! Honnan tud Robertről?

– Walter mesélte.

– Micsoda úriember az, aki ilyesmiket mesél egy hölgynek! Az emberek mindenfélét összehordanak. Hát Londonban miről pletykálnak?

– Mindenki Mr. Lloyd George-ról pletykál.

David Lloyd George a pénzügyminiszter volt, egyébként walesi és tüzes baloldali szónok. Ethel papája azt mondta, hogy Lloyd George inkább a munkáspártba illene. Az 1912-es bányászsztrájk idején még olyanokat is emlegetett, hogy államosítani kellene a bányákat.

– Mit pletykálnak róla? – kérdezte.

– Szeretője van.

– Nem lehet – Ethel ez alkalommal valóban megbotránkozott. – De hát baptista!

Maud elnevette magát.

– Kevésbé volna felháborító, ha anglikán lenne?

– Igen – azt nem tette hozzá, hogy természetesen. – És ki ő?

– Frances Stevenson. A lánya nevelőnőjeként került hozzájuk, de igazán okos teremtés – okleveles klasszika-filológus –, most pedig a személyi titkárnője.

– Ez borzasztó!

– Cicusomnak hívja.

Ethel csaknem elvörösödött. Nem tudott mit mondani erre. Maud fölállt, Ethel fölsegítette rá a kabátját:

– És mi van a feleségével, Margarettel?

– Itt lakik Walesben a négy gyerekkel.

– Öt volt, csak egy meghalt. Szegény asszony!

Maud készen volt. Végigmentek a folyosón, azután le a főlépcsőn. A sötét, hosszú felöltőbe burkolózott Walter von Ulrich a hallban várakozott. Kicsiny bajusza volt, és ragyogó kék szeme. Szédületesen festett a maga nyakig begombolt, német módján; az a fajta férfi, aki meghajlik, összecsapja a bokáját, és utána aprót kacsint, gondolta Ethel. Ezért nem akarta hát Maud, hogy Lady Hermia kísérje el.

– Williams akkor került hozzánk, amikor még kislány voltam, és azóta barátok vagyunk – mondta Walternak Maud.

Ethel szerette Maudot, bár azt túlzásnak tartotta, hogy barátok lennének. Maud kedves volt, Ethel csodálta őt, de azért ő az úrnő, Ethel pedig a szolgáló. Maud valójában azt akarta közölni ezzel, hogy Ethel megbízható.

Walter olyan körülményes udvariassággal szólt Ethelhez, amit az ilyen emberek akkor használnak, ha az alárendeltjeikhez beszélnek.

– Örülök, hogy megismerhetem, Williams. Hogy van?

– Köszönöm, uram. Hozom a kabátom.

Lerohant a lépcsőn. Nem igazán akart sétálni, amíg a király itt időzik – inkább a szobalányokat ellenőrizte volna –, de nem tagadhatta meg a kérést.

Nyina, Bea hercegnő komornája éppen orosz teát főzött úrnőjének a konyhában. Ethel odaszólt egy szobalánynak.

– Herr Walter fölkelt – mondta. – Rendbe rakhatod a Szürke szobát.

Mihelyt a vendégek előjöttek, a lányoknak be kellett menniük a hálószobákba, hogy takarítsanak, bevessék az ágyakat, kiürítsék az éjjeliedényeket és friss vizet töltsenek a mosdótálakba. Ethel látta, hogy Peel főkomornyik a tányérokat számolja.

– Van valami mozgás odafönt? – kérdezte.

– Tizenkilenc, húsz – válaszolta Peel. – Mr. Dewar csöngetett meleg vízért a borotválkozáshoz, Signor Falli kávét kért.

– Lady Maud azt akarja, hogy kísérjem el sétálni.

– Kellemetlen – zsémbelt Peel. – Rád itt van szükség a házban.

Ezt Ethel is tudta.

– Mit tegyek, Mr. Peel? – kérdezte gúnyosan. – Mondjam neki, hogy táguljon tőlem?

– Elég a szájalásból. Ahogy tudsz, siess vissza.

Amikor Ethel ismét fölment, Gelert, a gróf kutyája a bejáratnál állt, és lelkesen lihegett. Érezte, hogy séta van kilátásban. Valamennyien kimentek, és keresztülvágtak a Keleti pázsiton az erdő felé.

– Gondolom, Lady Maud szüfrazsettet nevelt magából – mondta Ethelnek Walter.

– Éppen fordítva – felelte Maud. – Williams volt az első, aki megismertetett a liberális eszmékkel.

– Mindent az apámtól tanultam – mondta Ethel.

Tudta, hogy valójában nem vele akarnak beszélgetni. Az etikett nem engedte, hogy kettesben maradjanak, így a következő legjobb megoldást választották. Ethel magához szólította Gelertet, aztán előrefutott, játszott a kutyával, megadta Maudéknak azt a magányt, amire vélhetőleg vágytak. Visszanézve látta, hogy egymás kezét fogják.

Maud aztán nem sokat vacakol, gondolta Ethel. Tegnap megmondta, hogy tíz éve nem látta Waltert. De még akkor sem valami románcról volt szó, csak néma vonzalomról. Valami történhetett múlt éjjel. Talán sokáig beszélgettek. Maud mindenkivel flörtölt – így tudta meg azt, amire kíváncsi volt –, de ez itt láthatólag komoly.

Valamivel később azt hallotta, hogy Walter rázendít egy dalra. Maud csatlakozott hozzá, aztán abbahagyták és nevetni kezdtek. Maud szerette a zenét, és egész jól zongorázott, nem úgy, mint Fitz, aki botfülű volt. Úgy tűnt, Walter is muzikális. Kellemes, magas baritonja volt, amelyet Ethel szerint nagyra értékeltek volna a Bethesda-imaházban.

Gondolatai visszatértek a munkájához. Egyetlen pár kitisztított cipőt sem látott a hálószobák ajtaja előtt. Fel kell hajtania a cipőpucoló fiúkat, és meg kell sürgetnie őket. Idegesen találgatta, mennyi lehet az idő. Ha ez még sokáig tart, kénytelen lesz követelni, hogy visszatérhessen a házba.

Visszanézett, ám ez alkalommal nem látta se Waltert, se Maudot. Megálltak vagy más irányba indultak? Mozdulatlanul állt egy-két percig, de nem várakozhatott idekint egész reggel, így hát elindult visszafelé a fák között.

A következő percben meglátta őket. Egymást átölelve, szenvedélyesen csókolóztak, Walter keze Maud hátsójára tapadt, úgy szorította magához a lányt. A szájuk nyitva volt, és Ethel hallotta, hogy Maud felnyög.

Bámulta őket, és azon morfondírozott, hogy vajon őt fogja-e valaha is így csókolni férfi? Ragyás Llewellyn megcsókolta a tengerparton egy templomi kirándulás alkalmával, de akkor nem volt nyitva a szájuk, a testük nem simult össze, és Ethel biztosan nem nyögött. A kis Daraboló Dai, a hentes fia felcsúsztatta a kezét a szoknyáján a cardiffi Palace moziban, ő azonban néhány másodperc múlva ellökte. Komolyan tetszett neki Llewellyn Davies, egy tanár fia, aki beszélt neki a liberális kormányról, és azt mondta Ethelnek, hogy olyan a melle, mint két meleg madárka a fészkében; de aztán elment a főiskolára, és sosem írt a lánynak. Ők izgalomba hozták, felkeltették a kíváncsiságát, hogy milyen lenne a folytatás, de sose keltettek benne szenvedélyt. Irigyelte Maudot.

Aztán Maud kinyitotta a szemét, észrevette Ethelt, és kibontakozott az ölelésből.

Gelert hirtelen vinnyogni kezdett, a lába közé kapta a farkát, és körbe-körbe kezdett futkosni. Mi ütött bele?

Egy pillanattal később Ethel érezte, hogy megremeg a föld, mintha expresszvonat robogna mellettük, noha a vasút innen több száz méterre ért véget.

Maud elkomorodott, és szóra nyitotta a száját, ekkor azonban mennydörgésszerű reccsenés hallatszott.

– Mi az ördög volt ez? – kérdezte Maud.

Ethel tudta.

Felsikoltott és futásnak eredt.

*

Billy Williams és Tommy Griffiths szünetet tartott.

Egy Négylábnyi Szén nevű teléren dolgoztak, alig ötszázötven méter mélyen, jóval magasabban a főszintnél. A telért öt szakaszra osztották, amelyeket a brit lóversenypályák után neveztek el, az övék a szellőzőaknához legközelebbi, az Ascot volt. A két fiú akkordánsként dolgozott az idősebb bányászok mellett. A vájár az egyenes csákánnyal választotta le a szenet a fejtőfrontról, az akkordáns egy csillébe lapátolta. Szokás szerint ma is reggel hatkor kezdtek dolgozni, és most, néhány órával később megpihentek. Leültek a nedves földre, hátukat a vágat falának vetették, hagyták, hogy a szellőztetőrendszer lágy susogással hűtse a bőrüket, és nagyot húztak a kulacsukban lévő langymeleg, édes teából.

1898-ban születtek ugyanazon a napon, még fél év választotta el őket a tizenhatodik születésnapjuktól. Testi fejlettségük különbsége, amely annyira zavarta a tizenhárom éves Billyt, nyomtalanul eltűnt. Mindkettőből széles vállú, izmos karú fiatalember lett, akik hetente egyszer borotválkoztak, noha nem igazán volt rá szükségük. Csak rövidnadrágot és bakancsot viseltek, bőrük fekete volt az izzadtság és a szénpor keverékétől. A halvány lámpafényben úgy ragyogtak, mint a pogány istenek ébenfa szobrai. Egyedül a sapkájuk rontotta le a hatást.

A munka kemény volt, de hozzászoktak. Nem panaszkodtak sajgó hátuk, merev ízületeik miatt, mint az idősebbek. Volt fölös energiájuk, a szabadnapjaikon ugyanilyen fárasztó dolgokkal foglalkoztak, rögbiztek, vagy virágágyat ástak, vagy puszta kézzel bokszoltak a Két Korona nevű kocsma mögötti csűrben.

Billy nem felejtette el a három évvel korábbi beavatását – még mindig izzott benne a felháborodás, ha rágondolt. Akkor megfogadta, hogy sosem bántja az új fiatal fiúkat. Éppen ma figyelmeztette a kis Bert Morgant:

– Ne lepődj meg, ha az emberek szórakoznak veled. Lehet, hogy otthagynak a sötétben egy órára, vagy más hasonló hülyeséget művelnek. A kis elméket a kis dolgok szórakoztatják.

Az idősebbek dühösen meredtek rá a felvonóban, de ő állta a nézésüket. Tudta, hogy neki van igaza, és azok is tudták.

Mama még dühösebb volt, mint Billy.

– Mondd csak meg nekem! – kiáltott rá papára, míg a kezét csípőre téve állt a nappali közepén, és sötét szeme lángolt az igazságos haragtól. – Netán az Úr akarja úgy, hogy a kisfiúkat megkínozzák?

– Te ezt úgyse értenéd, mert asszony vagy – felelte papa, ami rá nem jellemzően lagymatag válasz volt.

Billy hitt benne, hogy a világ általában és az aberoweni akna különösen jobb hely lenne, ha minden ember istenfélő életet élne. Tommy, akinek az apja ateista volt, Marx Károly lelkes híve, abban hitt, hogy a tőkés rendszer a forradalmi munkásosztály némi segítségével hamarosan elpusztítja önmagát. A két fiú ádáz vitákat folytatott, de azért a legjobb barátok maradtak.

– Nem illene vasárnap dolgoznod – mondta Tommy.

Ez igaz volt. A bánya extra műszakokat rendelt el, hogy képes legyen kielégíteni a szén iránti keresletet, de az egyház tiltakozása miatt a Celtic Minerals a vasárnapi sihtát nem tette kötelezővé. Billy, noha megemlékezett az ünnepnapról, ilyenkor mégis dolgozott.

– Azt hiszem, az Úr azt akarja, hogy legyen egy biciklim – válaszolta.

Tommy elnevette magát, pedig Billy nem tréfált. A Bethesda-imaház nyitott egy filiálét egy kis faluban, és Billy egyike volt az aberoweni gyülekezet azon tagjainak, akik önként vállalták, hogy minden második vasárnapon átmennek a hegyen, hogy segítsék az új templom működését. Ha lenne biciklije, akkor hétköznap esténként is mehetne, és segíthetne hittant vagy imaórát tartani. Megbeszélte ezt az elöljárókkal, ők pedig egyetértettek abban, hogy az Úr néhány hétig megáldja Billy sabbati munkálkodását.

Éppen ezt akarta elmagyarázni, amikor megrázkódott alatta a föld, olyan borzalmas reccsenés hallatszott, mintha elkövetkezett volna az ítélet napja, és a szélroham kiverte a kezéből a kulacsot.

A szíve mintha megállt volna. Hirtelen eszébe jutott, hogy ötszáz méternyire vannak a föld alatt, sok millió tonna föld és szikla van a fejük fölött, és ezt csupán néhány gerenda tartja vissza.

– Mi az ördög volt ez? – kérdezte rémülten Tommy.

Billy a félelemtől reszketve talpra ugrott. Fölemelte a lámpáját, és mindkét irányban végignézett a vágaton. Nem volt tűz, nem omlottak sziklák, és nem volt több por, mint normális körülmények között. Amikor a visszhang elhalt, nem ismétlődött meg a zaj.

– Robbanás volt – mondta remegő hangon. Ez volt az, amitől minden bányász mindennap rettegett. A bányalég hirtelen felszabadulása leomlaszthatta a sziklát, elég volt, hogy egy vájár rossz helyre üssön a telérben. Ha senki nem veszi észre a figyelmeztető jeleket – vagy ha egyszerűen túl gyorsan nő meg a sújtólég koncentrációja –, a gyúlékony gáz akár egy póni patkójának szikrájától vagy a lift elektromos csengőjétől is belobbanhat, de előfordulhat az is, hogy valamelyik ostoba bányász a tilalom ellenére pipára gyújt.

– De hol történt? – kérdezte Tommy.

– Bizonyára lent a főszinten – ezért menekültünk meg.

– Jézus Krisztus segítsen minket!

– Fog – felelte Billy, és a rettegése csillapodni kezdett. – Különösen, ha mi is segítünk magunkon. – Nem látták a két vájárt, akikkel dolgoztak – átmentek a pihenő idejére a Goodwood szakaszba. Billynek és Tommynak egyedül kellett döntenie. – Jobb, ha elmegyünk az aknához.

Belebújtak a ruhájukba, a lámpákat az övükre akasztották, és futva indultak a Pyramus nevű szellőzőakna felé. A felvonónál Daraboló Dai volt a lenti aknacsatlós.

– A lift nem működik – mondta riadtan. – Csak csöngetek és csöngetek!

Daraboló Dai félelme ragályos volt, Billynek le kellett küzdenie a saját rémületét. Egy perc múlva szólalt csak meg:

– Mi a helyzet a telefonnal?

Az aknacsatlós villanycsengővel adott jeleket a fenti társának, de mostanában mindkét szintre beszereltek egy telefont, amely a bányaigazgató, Maldwyn Morgan irodájába volt bekötve.

– Semmi válasz – mondta Dai.

– Majd én megpróbálom.

A telefon a falon volt a lift mellett. Billy leemelte a fülhallgatót, és megforgatta a kurblit.

– Gyerünk már, gyerünk már!

– Igen? – kérdezte egy reszkető hang. Arthur Llewellyn volt, az igazgató titkára.

– Ragyás, itt Billy Williams – kiáltotta Billy a telefonba. – Hol van Mr. Morgan?

– Nincs itt. Mi volt ez a dörrenés?

– Föld alatti robbanás, te idióta! Hol a főnök?

– Elment Merthyrbe – felelte Spotty panaszosan.

– Miért ment? Nem érdekes, felejtsd el. A következőt kell tenni. Ragyás, figyelsz?

– Persze.

A hang mintha erősödött volna.

– Mindenekelőtt küldj el valakit a metodista templomba, és üzend meg Picsogó Dainak, hogy szedje össze a mentőcsapatát!

– Rendben.

– Aztán telefonálj a kórházba, hogy küldjék ide a mentőautót az aknához!

– Megsebesült valaki?

– Egy ilyen robbanás után biztosan! Harmadszor a szénmosóból küldj el mindenkit a tűzoltó tömlőkért.

– Tűz?

– A szénpor égni fog. Negyedszer, hívd föl a rendőrséget, és mondd meg Geraintnak, hogy robbanás történt. Majd ő telefonál Cardiffba. – Más nem jutott az eszébe. – Rendben?

– Rendben, Billy.

Billy visszatette a fülhallgatót a helyére. Nem volt biztos abban, hogy mennyire hatékonyak az utasításai, de a tárgyalás Ragyással kitisztította az elméjét.

– Bizonyára sebesültek vannak a főszinten – mondta Daraboló Dainak és Tommynak. – Le kell mennünk.

– Nem tudunk, nincs itt a lift – felelte Dai.

– Van létra az akna falán, nem?

– De hát az majdnem hétszáz méter!

– Hát ha puhapöcsű lennék, akkor nem bányásznak megyek, ugye?

Bátran beszélt, pedig halálosan félt. Az akna létráját ritkán használták, és lehet, hogy nincs jó állapotban. Egy csúszás vagy egy törött fok elég, hogy lezuhanjon és meghaljon.

Dai egy kondulással kinyitotta az ajtót. Az aknát téglával bélelték, ami nyirkos és penészes volt. A burkolat mentén keskeny, vízszintes perem futott körbe. A téglába cementezett ácskapcsok tartották a vaslétrát. Egyáltalán nem volt megnyugtató látvány a vékony rúdjaival és a keskeny fokaival. Billy habozott, már bánta ösztönös virtuskodását. De most már túlságosan megalázó lett volna visszakozni. Mély lélegzetet vett, és némán imádkozva kilépett a párkányra.

Addig araszolt, amíg el nem érte a létrát. A kezét a nadrágjába törölte, megmarkolta a rudakat, rátette a lábát a létra fokára.

Elindult lefelé. A vas durva fogású volt, rozsdapelyhek tapadtak a tenyerére. Egyes helyeken az ácskapcsok meglazultak, és a létra idegesítően csúszkált a talpa alatt. Az övére erősített lámpa elég fényt adott, hogy megvilágítsa az alatta sorjázó fokokat, de nem látta az akna alját. Nem tudta, hogy ez jó-e vagy rossz.

A leereszkedés sajnálatos módon időt adott neki a gondolkodásra. Eszébe jutott, hányféle módon halhatnak meg a bányászok. Csak a legszerencsésebbek halnak irgalmasan gyors halált a robbanástól. Az égő metán fojtogató szén-dioxidot termel, amit a bányászok utógáznak hívnak. Sokan csapdába esnek a lehulló sziklák miatt, és elvéreznek, mielőtt a segítség megérkezne. Mások szomjan halnak, miközben társaik néhány méterrel arrébb kétségbeesetten igyekeznek alagutat ásni a törmelékben.

Hirtelen szeretett volna visszafordulni, felkapaszkodni a biztonságba ahelyett, hogy leereszkedne a pusztulásba és a zűrzavarba – de nem tehette. Fölötte ott volt Tommy, jött utána lefelé.

– Velem vagy, Tommy? – kiáltotta.

Tommy közvetlenül a feje fölül válaszolt:

– Naná!

Ez megnyugtatta Billyt. Gyorsabban ereszkedett, visszatért az önbizalma. Hamarosan fényt látott és hangokat hallott. Ahogy közeledett a főszinthez, megérezte a füstszagot.

Sikoltozásból és döndülésekből keveredő, vérfagyasztó hangzavar ütötte meg a fülét. Vadul törte a fejét, hogy mi okozhatja. Attól tartott, hogy a lárma aláássa a bátorságát. Összeszedte magát: kell lennie valamilyen ésszerű magyarázatnak. Egy perccel később rájött, hogy a rémült pónik nyerítését hallja, akik a bokszuk deszkaoldalát rugdossák, mert kétségbeesetten menekülnének. Most, hogy megértette a helyzetet, a lárma nem lett kevésbé idegtépő: ugyanúgy érezte magát, mint a lovak.

Elérte a főszintet, körbeoldalazott a téglaperemen, belülről kinyitotta az ajtót, és hálásan kilépett a sáros földre. A föld alatti félhomályt még jobban elsötétítették a füstgomolyok, de azért látta a fővágatokat.

A lenti aknacsatlós Patrick O’Connor volt, egy középkorú férfi, aki egy omláskor elvesztette a fél kezét. Miután katolikus volt, természetesen Pápa Patnek hívták. Hitetlenül meredt a fiúra.

– Jézus-velem Billy! – mondta. – Honnan a búbánatos nyavalyából jössz?

– A Négylábnyi Szénből – felelte Billy. – Hallottuk a robbanást.

Billy nyomában Tommy is kibújt az aknából, és megkérdezte:

– Mi történt, Pat?

– Amennyire kivehetem, a robbanásnak a szint másik végén, a Thisbe közelében kellett történnie – felelte Pat. – Az igazgatóhelyettes és mindenki más elment, hogy megnézze. – Higgadtan beszélt, ám a tekintete kétségbeesett volt.

Billy odament a telefonhoz, és megforgatta a kart. Egy pillanattal később az apja hangját hallotta.

– Williams vagyok, ki beszél?

Billy nem állt le azon töprengeni, hogy miért egy szakszervezeti vezető veszi föl a szénbánya igazgatójának telefonját. Vészhelyzetben bármi megtörténhet.

– Papa, Billy vagyok!

– Hála legyen a kegyelmező Úristennek, hogy megvagy – mondta az apja elcsukló hangon; azután a szokott pattogós modorában folytatta: – Mondd el, mit tudsz, fiam.

– Tommyval együtt a Négylábnyi Szénben voltunk. Lemásztunk a Pyramusban a főszintre. Úgy gondoljuk, hogy a robbanás a Thisbe felé történt. Itt csak füst van, nem sok. De a lift nem működik.

– A robbanástól megsérült a felvonószerkezet – mondta papa nyugodtan. – De már dolgozunk rajta, perceken belül megjavítjuk. Hívjatok oda annyi embert az akna fenekére, amennyit csak tudtok, hogy elkezdhessük felhozni őket, amint a lift rendben van.

– Megmondom nekik.

– A Thisbe akna teljesen tönkrement, így legyen gondotok rá, hogy senki ne meneküljön arrafelé. Csapdába kerülhetnek a tűz miatt.

– Rendben.

– Van egy légzőkészülék az igazgatóhelyettes irodája mellett.

Billy tudta. Ez egy friss újítás volt, amit a szakszervezet harcolt ki, és az 1911-es szénbányászati törvény tett kötelezővé.

– A levegő pillanatnyilag nem olyan rossz – mondta.

– Ott talán nem, ahol te vagy, de arrébb rosszabb lehet.

– Jól van.

Billy letette a fülhallgatót.

Elismételte Tommynak és Patnek, amit az apja mondott. Pat egy új szekrénysorra mutatott.

– A kulcsnak az irodában kell lennie.

Billy berohant az igazgatóhelyettes irodájába, de nem látott kulcsokat. Gyanította, hogy valakinek az övén lógnak. Ismét a szekrénysorra nézett. Mindegyikre azt írták: „Légzőkészülék.” A szekrények bádogból készültek.

– Van feszítővasad, Pat? – kérdezte.

Az aknacsatlósnak volt egy szerszámkészlete a kisebb javításokhoz. Pat odaadott neki egy vaskos csavarhúzót. Billy fürgén feltörte az első szekrényt.

Üres volt.

Hitetlenül bámulta.

– Átvertek minket – mondta Pat.

– Kapitalista fattyak – tódította Tommy.

Billy kinyitott egy másik szekrényt. Az is üres volt. Vad dühvel törte fel a többit is, le akarta leplezni a Celtic Minerals és Perceval Jones becstelenségét.

– Megleszünk nélkülük – mondta Tommy.

Ő már alig várta, hogy indulhasson, de Billy szeretett volna gondolkozni előbb. Tekintete megtalálta a tűzoltócsillét. Ez volt az igazgatóság siralmas kísérlete a tűzoltásra: egy szenescsille vízzel töltve, és egy rászerelt kéziszivattyú. Nem volt teljesen használhatatlan: Billy látta, hogyan működik egy úgynevezett „villanás” után, amikor az alagút tetejének közelében belobbant egy kevés bányalég, és az összes bányász hasra vetette magát. A villanás néha begyújtotta a szénport a vágat falain, ami természetesen szétterjedt.

– Vigyük a tűzoltócsillét! – kiáltotta Tommynak.

A csille már a sínen volt, ketten el tudták tolni. Billy gondolt rá, hogy befogjanak egy lovat, azután úgy döntött, az túl sokáig tartana, különösen, mivel az összes állat pánikba esett.

– Micky fiam a Körömvirág szakaszon dolgozik – mondta Pápa Pat –, de nem mehetek oda, hogy megkeressem, itt kell maradnom. – Kétségbeesett volt az arca, de vészhelyzetben az aknacsatlósnak az aknánál kell maradnia – ez megmásíthatatlan törvény.

– Majd utánanézek – ígérte Billy.

– Köszönöm, Billy fiam.

A két fiú végigtolta a csillét a fővágaton. A csilléken nem volt fék: úgy fékezték le őket, hogy egy jókora fadarabot nyomtak a küllők közé. Sok halált és számtalan sebesülést okoztak az elszabadult csillék.

– Ne túl gyorsan – mondta Billy.

Vagy kétszáz métert tettek meg a vágatban, amikor a hőmérséklet emelkedni kezdett, a füst sűrűsödött. Hamarosan hangokat hallottak. Ezeket követve befordultak egy mellékvágatba. A szénrétegnek most éppen ezt a részét termelték ki. Billy az egyik oldalon láthatta az egymástól egyforma távolságra sorakozó nyílásokat, amelyek a bányászok munkahelyére vezettek: ezeket rendszerint kapunak, néha azonban csak lyuknak hívták. Ahogy erősödött a hangzavar, megállították a csillét, és előrenéztek.

Az alagút égett. Lángok nyaldosták a falakat és a földet. Maroknyi ember ácsorgott a tűz szélén, árnyalakjukat úgy rajzolta ki az izzás, mintha kárhozottak lennének a pokolban. Az egyiknél pokróc volt, azzal csapkodta teljesen hatástalanul a parázsló gerendát. Mások ordítoztak: de senki sem hallgatott senkire. A távolban alig látható csillesor sejlett. A füstnek furcsa módon olyan szaga volt, mint a sült húsnak. Billy émelyegve értette meg, hogy a csilléket húzó pónitól származik.

Megszólította az egyik embert.

– Mi van itt?

– Emberek estek csapdába a kapujukban, de nem tudjuk kihozni őket.

Billy látta, hogy Rhys Price az. Nem csoda, hogy semmit nem csinálnak.

– Elhoztuk a tűzoltócsillét – mondta.

Egy másik ember is odafordult. Billy megkönnyebbülten látta, hogy John Jones, a Boltos az, egy értelmesebb pasas.

– Okosan – mondta Jones. – Hát akkor locsoljuk meg ezt a rohadt helyet!

Billy legöngyölte a tömlőt, Tommy a szivattyúhoz állt. Billy a sugarat a mennyezetre irányította, hogy a víz lefusson a falakon. Hamarosan rájött, hogy a bánya szellőztetőrendszere, amely a Thisbében lefelé fújja a levegőt, a Pyramusban pedig föl, egyenesen az ő irányába hajtja a lángot és a füstöt. Amint teheti, szól a fentieknek, hogy fordítsák át a szellőztetőket. A megfordítható ventilátorok most már kötelezőek voltak – ezt az 1911-es törvény írta elő.

Akármennyi fáradságba került is, a tűz lohadni kezdett, és Billy lassan előbbre jutott. Néhány perc múlva a legközelebbi kapuban kialudtak a lángok. Azonnal kirohant két bányász, és lihegve szívták be az akna viszonylag tiszta levegőjét. Billy látta, hogy a két Ponti testvér az, Giuseppe és Giovanni, más néven Joey és Johnny.

Néhány ember berontott a kapuba. John Jones a karjában hozta ki a lovász Pónis Dai ernyedt testét. Billy nem látta, hogy halott-e vagy csak eszméletlen.

– A Pyramusba vigyétek, ne a Thisbébe!

Price ráreccsent.

– Ki a fene vagy te, Jézus-velem Billy, hogy csak úgy parancsolgatsz itt?

Billy nem vesztegette az időt arra, hogy Price-szal vitatkozzék. Jonesnak válaszolt:

– Telefonon beszéltem a felszínnel. A Thisbe súlyosan megsérült, de a Pyramusban hamarosan működni fog a lift. Azt mondták, figyelmeztessek mindenkit, hogy a Pyramushoz menjen.

– Jól van, szólok nekik – mondta Jones, és elment.

Billy és Tommy tovább harcolt a tűzzel, további kapukat tisztított meg, újabb embereket szabadított ki. Voltak, akik véreztek, sokan megégtek, néhányukat a lezuhanó sziklák találták el. Akik képesek voltak járni, komor menetben vitték magukkal a holtakat és a súlyos sérülteket.

A víz hamarosan elfogyott.

– Toljuk vissza a csillét, és töltsük meg az akna fenekén összegyűlt vízből – mondta Billy.

Együtt siettek vissza. A lift még mindig nem működött, de most már körülbelül tucatnyi bányász várta. A földön is többen feküdtek, volt, aki nyöszörgött kínjában, mások baljósan hallgattak. Miközben Tommy megtöltötte a csillét a sáros vízzel, Billy leakasztotta a fülhallgatót. Ismét az apja vette föl a telefont.

– A felvonó öt perc múlva működik – mondta. – Mi a helyzet odalent?

– A kapukból kihoztunk néhány halottat és sebesültet. Küldjetek le vízzel teli csilléket, amint lehet.

– Veled mi van?

– Megvagyok. Figyelj, papa, meg kéne fordítani a szellőztetőket. A Pyramuson hajtsátok lefelé a levegőt és a Thisbén föl. Így elfújja a füstöt és a bányaléget a mentőegységektől.

– Az lehetetlen – mondta az apja.

– De hát ez a törvény! Az aknák szellőztetésének megfordíthatónak kell lennie!

– Perceval Jones zokogott egy sort az ellenőröknek, mire kapott még egy évet, hogy változtathasson a szellőztetőrendszeren.

Billy káromkodott volna, ha nem a saját apjával beszél a telefonon.

– Nem lehet beindítani a locsolót?

– Dehogynem, azt megtehetjük – felelte papa. – Hogy miért nem gondoltam erre – szólt oda valaki másnak.

Billy a helyére akasztotta a fülhallgatót. Segített Tommynak megtölteni a csillét, váltották egymást a szivattyúnál. Legalább annyi ideig tartott megtölteni a csillét, mint kiüríteni. Egyre kevesebb ember érkezett a kigyulladt részből, mert a tűz feltartóztathatatlanul tombolt. Végre megtelt a csille, és ők elindultak visszafelé.

A locsolófejek beindultak, de amikor Billy és Tommy a tűzhöz érkezett, látták, hogy a keskeny öntözőcsövekből spriccelő víz túlságosan kevés ahhoz, hogy eloltsa a lángokat. Ám addigra Boltos Jones megszervezte az embereket. A nem sebesült túlélőket ott tartotta a mentéshez, a járóképes sebesülteket elküldte az aknához. Ahogy Billy és Tommy bekötötte a tömlőt, Jones kikapta a kezükből, és a szivattyúhoz parancsolt egy embert.

– Ti ketten hozzatok még egy csille vizet – mondta. – Így folyamatosan olthatunk.

– Rendben – mondta Billy, de mielőtt megfordult volna, észrevett valamit. Egy alak rohant át a lángokon, égő ruhában. – Jóságos ég – mondta Billy elszörnyedve. A futó ember megbotlott és elesett.

Billy ráordított Jonesra.

– Locsolj!

Választ nem várva berontott a vágatba. Érezte, ahogy a víz a hátába csapódik. A hőség borzalmas volt, az arca égett, a ruhája füstölt. Megragadta az elterült bányász vállát, és hátrafelé futva húzni kezdte. Nem láthatta az arcát, de azt azért meg tudta állapítani, hogy korabeli fiú lehet.

Jones egyfolytában Billyt locsolta a tömlővel, átáztatta a haját, a hátát, a lábát, de a fiú elöl száraz volt, és érezte megperzselődött bőrének szagát. Felordított fájdalmában, de sikerült megtartania az ájultat. A következő percben kint volt a tűzből. Megfordult, hogy Jones elölről is lelocsolhassa. Áldott megkönnyebbülést hozott az arcát érő víz: még mindig fájt, de már elviselhető volt a sajgás.

Jones lelocsolta a földön heverő bányászt. Billy megfordította, és látta, hogy Pat fia az, Michael O’Connor, ismertebb nevén Pápa Micky. Pat arra kérte őt, hogy keresse meg a fiát!

– Édes Jézus, irgalmazz Patnek!

Lehajolt, fölnyalábolta Mickyt. A test ernyedt és élettelen volt.

– Elviszem az aknához – mondta.

– Helyes – felelte Jones. Valahogy furcsán nézett rá. – Vigyed, Billy fiam.

Tommy vele ment. Billy szédült, de azért elbírta Mickyt. A fővágatban találkoztak egy mentőosztaggal. Póni vontatott mellettük egy vízzel teli, rövid csillesort. Bizonyára fentről jöttek, vagyis a lift működik, és most már szervezetten folyik a mentés, gondolta fáradtan Billy.

Igaza volt. Akkor érkezett az aknához, amikor megjött a lift: újabb, védőruhás mentők zúdultak ki előle, vízzel töltött csillékkel. Mihelyt az érkezők szétszóródtak és elindultak a tűz felé, a sebesültek beszálltak a liftbe, magukkal cipelve a halottakat és öntudatlanokat.

Amint Pápa Pat felküldte a liftet, Billy odament hozzá, karjában Mickyvel.

Pat iszonyodva nézett rá, és a fejét rázta, mintha bizony tagadhatná a hírt.

– Sajnálom, Pat – mondta Billy.

Pat nem akart ránézni a halottra.

– Nem – mondta. – Ez nem az én Mickym.

– Kihúztam a tűzből, Pat – felelte Billy. – Csak piszkosul elkéstem. – Azután sírva fakadt.

*

A vacsora minden tekintetben sikeres volt. Beával madarat lehetett volna fogatni; a legszívesebben minden héten rendezett volna egy estélyt a királynak. Fitz átment hozzá, és ahogy számított rá, felesége szívesen fogadta. Reggelig maradt, csak azelőtt osont ki a szobából, hogy Nyina megérkezett a teával.

Attól tartott, hogy a férfiak vitája talán túlságosan heves volt egy királyi vacsorához, de nem kellett aggódnia. A király a reggelinél megköszönte neki:

– Lenyűgöző beszélgetés volt, pontosan olyan tanulságos, amilyet akartam.

Fitz ragyogott a büszkeségtől.

Míg a reggelit követő szivarját szívta, átgondolta a dolgot, és rájött, hogy nem rémíti meg a háború gondolata. Automatikusan úgy emlegette mint tragédiát, mégsem lehet teljesen rossz dolog. A háború egyesíti a nemzetet a közös ellenséggel szemben, és kioltja a zavargás tüzeit. Nem lesz több sztrájk, a köztársaság emlegetése hazafiatlannak számít majd. Talán még a nők is felhagynak vele, hogy szavazati jogot követeljenek. Személy szerint különös módon vonzónak találta a kilátást. A háború esélyt adhat arra, hogy hasznos lehessen, próbára tegye a bátorságát, szolgálja hazáját, viszonozza végre valamivel a vagyont és a kiváltságokat, amelyekkel elhalmozta az élet.

Délelőtt kezdtek jönni a hírek a bánya felől, és elhomályosították az összejövetel csillogását. Csak egyetlen vendég ment le Aberowenbe: Gus Dewar, az amerikai. Ettől függetlenül mindenkinek olyan érzése volt, hogy kikerült a figyelem középpontjából, amihez nem szokott hozzá. Az ebéd nyomott hangulatban zajlott le, a délutáni mulatságokat törölték. Fitz attól tartott, hogy a király elégedetlen lesz vele, noha neki semmi köze sem volt a bánya dolgaihoz. Nem volt sem igazgató, sem részvényes a Celtic Mineralsban. Ő pusztán a bányajogok koncesszióját adta el a cégnek, amely minden tonna szén után részesedést fizetett. Kétség nem fér hozzá, hogy senki ésszerűen gondolkodó személy nem vádolhatja azért, ami történt. Ennek ellenére sem szabad olyan látszatot kelteni, hogy a nemesség a léha élveknek áldoz, miközben emberek estek csapdába a föld alatt, különösen amikor a király és a királyné is itt van látogatóban. Vagyis jóformán semmit sem lehetett csinálni az olvasáson és a dohányzáson kívül. A királyi pár bizonyosan unatkozik.

Fitz dühöngött. Mindig halnak meg emberek, a katonákat megölik az ütközetben, a tengerészek elsüllyednek a hajóikkal, a vonatok összeütköznek, alvó vendégekkel teli szállodák égnek porig. Miért pont akkor történik bányaszerencsétlenség, amikor ő a királyt látja vendégül?

Kevéssel vacsora előtt megérkezett Perceval Jones, Aberowen polgármestere és a Celtic Minerals elnöke, hogy tömören tájékoztassa a grófot az eseményekről. Fitz megérdeklődte Sir Alan Tite-tól, óhajtja-e hallani a király a jelentést. Őfelsége óhajtja. jött a válasz, és Fitz megkönnyebbült: legalább van valami tennivalója az uralkodónak.

A férfi vendégek a kényelmes kis fogadószobában gyülekeztek, ahol egy zongora állt puha székek és cserepes pálmák között. Jones fekete frakkot viselt, amelyet ma reggel kétségtelenül a templomba vett fel. A kurta, fontoskodó emberke úgy festett kétsoros, szürke mellényében, mint egy kevélyen pipiskedő madár.

A király szmokingban volt.

– Örülök, hogy eljött – mondta élénken.

– Volt szerencsém megszorítani Felséged kezét 1911-ben, amikor eljött Cardiffba, a walesi herceg beiktatására – mondta Jones.

– Örülök, hogy felújítjuk ismeretségünket, noha őszintén sajnálom, hogy ez ilyen szerencsétlen körülmények között történik – felelte a király. – Mondja el, mi történt, olyan egyszerű szavakkal, mintha egy igazgatótársának mesélné a klubjában egy ital mellett.

Ez okos, gondolta Fitz, éppen a megfelelő hangnem – noha senki nem kínálta Jonest itallal, és a király sem kínálta hellyel.

– Felséged igazán kegyes – Jones cardiffi kiejtéssel beszélt, amely keményebb a völgybeliek dallamos beszédénél. – Kétszázhúsz ember volt lent a bányában, amikor robbanás történt, a szokásosnál kevesebben dolgoztak, mert ez különleges, vasárnapi műszak.

– Tudja a pontos számot? – kérdezte a király.

– Ó, igen, felség, minden egyes ember nevét följegyezzük, aki lemegy.

– Bocsásson meg, hogy félbeszakítottam. Kérem, folytassa.

– Mindkét akna megsérült, de a tűzoltó brigádoknak locsolóberendezésünk segítségével sikerült megfékezniük a tüzet, és kijuttatták az embereket. – Az órájára pillantott. – Két órája kétszáztizenöt embert hoztak föl.

– Ez úgy hangzik, Jones, hogy nagyon hatékonyan kezelte a vészhelyzetet.

– Hálásan köszönöm, felség.

– Mind a kétszáztizenöt ember él?

– Nem, felség. Nyolcan meghaltak. Ötvenen olyan súlyos sérüléseket szenvedtek, hogy orvosra van szükségük.

– Istenem – sóhajtott a király. – Milyen szomorú.

Miközben Jones elmagyarázta, milyen lépéseket tettek a lent rekedt öt ember felkutatására és kimentésére, Peel besiklott a szobába, és odajött Fitzhez. A komornyik frakkot viselt, már felkészült a vacsora tálalására.

– Talán érdekelné, mylord.

– Mi? – kérdezte súgva Fitz.

– Williams szobalány most jött vissza a bányától, ahol az öccse máris afféle hősnek számít. Ha a király talán tőle magától akarná hallani a történetet.

Fitz gondolkodott egy darabig. Williams bizonyára izgatott, és talán nem a megfelelő dolgot mondja. Másrészt a király valószínűleg szeretne beszélni valakivel, aki közvetlenül érdekelt a történtekben. Elhatározta, hogy szerencsét próbál.

– Felség – mondta –, az egyik szolgálóm most tért vissza a bányától, és talán vannak frissebb hírei. Az öccse a föld alatt volt, amikor a gáz felrobbant. Kegyeskedik kikérdezni?

– Igen, természetesen – mondta a király. – Küldje be, kérem.

Néhány perccel később belépett Ethel Williams. Formaruhája maszatos volt a szénportól, de az arcát megmosta. Bókolt a király előtt, aki megszólította:

– Mik a legújabb hírek?

– Felséges úr, a Szegfű szakaszon öt embert temetett be a sziklaomlás. A mentőcsapat most ássa át magát a törmeléken, de a tűz még ég.

Fitz megfigyelte, hogy a király viselkedése egy árnyalatnyit megváltozott, mikor Ethelhez szólt. Perceval Jonesra szinte rá sem pillantott, és türelmetlenül dobolt a szék karján, míg hallgatta; Ethelnek viszont a szemébe nézett, és láthatólag jobban érdekelte a lány, mint az igazgató. Szelídebb volt a hangja is, mikor megkérdezte:

– Mit mond az öccse?

– Bányalégrobbanás gyújtotta meg a szénport, és az ég. A tűz sok embert csapdába ejtett a munkahelyén, néhányan megfulladtak. Az öcsém és a többiek nem tudták megmenteni őket, mert nem voltak légzőkészülékek.

– Ez nem így van – szólalt meg Jones.

– Szerintem pedig igen – vitatkozott Gus Dewar: szokása szerint most is bátortalan volt egy kicsit, de azért igyekezett határozottan fellépni. – Beszéltem néhány emberrel, akik a bányából jöttek föl. Azt mondták, hogy a „Légzőkészülék” feliratú szekrények üresek voltak.

Mintha a haragját próbálta volna magába fojtani.

– És nem tudták eloltani a lángokat, mert nem volt elég víz a föld alatt – mondta Ethel Williams. A szeme dühösen megvillant, amit Fitz olyan vonzónak talált, hogy a szíve ugrott egyet.

– Van tűzoltó készülék – tiltakozott Jones.

Ismét Gus Dewar szólalt meg.

– Egy vízzel töltött csille és egy kéziszivattyú.

Ethel Williams folytatta:

– A légáramlás irányát meg kellett volna fordítani, de Mr. Jones nem alakíttatta át a szellőztetőberendezést úgy, ahogy a törvény előírja!

Jones megsértődött.

– Ez nem lehetséges…

Fitz a szavába vágott.

– Jól van, Jones, ez itt nem nyilvános kihallgatás, Őfelsége pusztán az emberek benyomásait akarja megismerni.

– Így van – helyeselt a király. – De volna egy téma, amiben tanácsot adhat nekem, Jones.

– Megtisztel felséged…

– Azt terveztem, hogy holnap délelőtt meglátogatom Aberowent meg néhány közeli falut, és önt is felkeresem a városházán. De ilyen körülmények között nem tűnik helyesnek a parádé.

Sir Alan, aki a király bal válla mögött ült, megcsóválta a fejét, és azt suttogta:

– Abszolúte lehetetlen.

– Másrészt – folytatta a király – nem volna helyes úgy távozni, hogy nem is veszünk tudomást a szerencsétlenségről. Az emberek azt gondolhatnák, hogy érzéketlenek vagyunk.

Fitz sejtette, hogy valami összekoccanás történt a király és a kísérete között. Valószínűleg törölni akarták a látogatást, úgy vélték, az a legkevésbé kockázatos megoldás; a király viszont úgy érezte, hogy tennie kell egy gesztust.

Csönd volt, Perceval a problémán kérődzött. Amikor megszólalt, csak annyit mondott:

– Nehéz ezt eldönteni.

– Javasolhatok valamit? – kérdezte Ethel Williams.

Peel elhűlt.

– Williams – sziszegte. – Csak akkor beszéljen, ha megszólítják!

Fitz is meghökkent, hogy a lány ilyen arcátlanul viselkedik a király előtt. Erőltetett nyugalommal mondta:

– Talán majd később, Williams.

De a király elmosolyodott. Fitz megkönnyebbülésére rokonszenvesnek találta Ethelt.

– Akár meg is hallgathatjuk, amit ez az ifjú hölgy javasol – mondta.

Ethelnek több se kellett. Teketória nélkül belevágott.

– Felséges uram és a királyné meglátogathatná az elhunytak hozzátartozóit. Semmi parádé, csak egy hintó, fekete lovakkal. Ez sokat jelentene nekik. És mindenki azt gondolná, hogy felségedék csodálatosak.

Az ajkába harapott, és elhallgatott.

Ezzel az utolsó mondattal megsértette az etikettet, aggodalmaskodott Fitz. A királynak nincs szüksége rá, hogy az emberek csodálatosnak tartsák.

Sir Alan elborzadt.

– Ilyesmi még sosem történt – mondta riadtan.

Ám a királyt érdekelte az ötlet.

– Meglátogatni a gyászolókat… – mondta tűnődve. A kamaráshoz fordult. – Jupiterre, Alan, úgy vélem, kapitális gondolat! Együtt érzek népemmel a szenvedés idején. Semmi parádé, csak egyetlen hintó. – A lányhoz fordult. – Nagyon helyes, Williams – mondta. – Köszönöm a tanácsot.

Fitz fellélegzett.

*

Végül természetesen nem csak egy hintó indult el. A király és a királyné az elsőben ült Sir Alannel és egy udvarhölggyel; Fitz és Bea ült a másodikban a püspökkel; hátul pedig pónifogatban a válogatott személyzet. Perceval Jones is föl akart kéredzkedni valamelyik kocsira, de Fitz elvetette az ötletet. Ahogy Ethel rámutatott, a hátramaradottak esetleg a torkának ugrottak volna.

Szeles nap volt, hideg eső csapkodta a lovakat, ahogy lefelé ügettek a Tŷ Gwynből kivezető úton. Ethel a harmadik kocsin ült, ismert minden bányászcsaládot Aberowenben. Ő volt az egyetlen Tŷ Gwynben, aki az összes halott és sebesült nevét tudta. Ő irányította a kocsisokat, ő fogja emlékeztetni a kamarást, hogy ki kicsoda. Szurkolt. Tőle származott az ötlet, ha rosszul sül el, őt fogják vádolni.

Ahogy kihajtottak a pompás vaskapun, Ethelt, mint mindig, most is megdöbbentette a hirtelen változás. Odabent rend volt, báj és szépség, kint a való világ csúfsága fogadta. Az út mentén a béresek házai sorakoztak, apró, kétszobás kunyhók, előttük fahulladék, szemét. Néhány mocskos gyerek játszott az árokban. Kevéssel utánuk kezdődtek a bányászházak, amelyek különbek voltak a béresek kunyhóinál, de csúfak és egyhangúak olyasvalaki szemének, mint Ethel, akit elkényeztettek Tŷ Gwyn ablakainak, ajtóinak, tetőinek tökéletes arányai. A kinti emberek olcsó ruhában jártak, amely hamar kiment a formájából, és színük megkopott, úgyhogy minden férfi szürkés öltönyt és minden nő barnás ruhát viselt. Ethel formaruháját, a meleg gyapjúszoknyát és a keményített pamutblúzt még azok a lányok is irigyelték, akik szívesen mondogatták, hogy sosem alacsonyodnának le a cselédsorba. De a legnagyobb különbséget maguk az emberek jelentették. A kintieknek pörsenéses volt a bőre, piszkos a haja, fekete a körme. A férfiak köhögtek, a nők szipogtak, minden gyereknek folyt az orra. A szegények csoszogtak és sántikáltak az út mentén, ahol a gazdagok magabiztosan lépkedtek.

A kocsik lehajtottak a domboldalról a Mafeking sorra. A lakosság zöme az utcákon ácsorgott és várakozott, de nem voltak zászlók, nem éljeneztek, csak meghajoltak és pukedliztek, amíg a hintók meg nem álltak a tizenkilences ház előtt.

Ethel leugrott a kocsiról, és halkan beszélt Sir Alannel.

– Sien Evans, öt gyermeke van, elvesztette a férjét, David Evanst, aki a föld alatt volt lovász – Ethel jól ismerte David Evanst, másik nevén Pónis Dait: a Bethesda-imaház egyik elöljárója volt.

Sir Alan biccentett, és Ethel gyorsan hátralépett, míg a kamarás a király fülébe suttogott. Ethel elkapta Fitz pillantását: a férfi helyeslően bólintott. A lány érezte, hogy elvörösödik. A királynak segít – és a gróf elégedett vele.

A király és a királyné odament a bejárathoz. A festés hámlott, de a küszöböt fényesre kefélték. Sosem hittem volna, hogy ilyet látok, gondolta Ethel; a király kopogtat a bányász házának ajtaján. A király frakkot és fekete cilindert viselt: Ethel határozottan közölte Sir Alannel, hogy az aberoweniek nem szeretnék olyasfajta tweedfelöltőben látni az uralkodójukat, amilyet maguk is viselhetnének.

Az ajtót kinyitotta a legjobb ruhájába öltözött özvegy, aki még kalapot is tett. Fitz fölvetette, hogy a király meglephetné az embereket, ám Ethel tiltakozott, és Sir Alan vele értett egyet. Egy meglepetésszerű látogatáson egy feldúlt családnál a királyi pár esetleg részeg férfiakat, félmeztelen nőket és verekedő gyerekeket láthatna. Jobb, ha mindenkit előre figyelmeztetnek.

– Jó napot, én vagyok a király – mondta György, és udvariasan megemelte a kalapját. – Ön Mrs. David Evans?

Az asszony egy pillanatig bután bámult. Ő ahhoz szokott, hogy Mrs. Pónis Dainak szólítják.

– Szeretném elmondani, mennyire sajnáljuk a férjét, Davidet – mondta a király.

Mrs. Pónis Dai túlságosan ideges volt ahhoz, hogy bármit is érezzen.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta mereven.

Ethel látta, hogy ez így túlságosan formális. A király éppen olyan kínosan érezte magát, mint az özvegy.

Ekkor a királyné megérintette Mrs. Dai karját.

– Nagyon nehéz lehet ez most magának, kedves – mondta.

– Igen, asszonyom, nagyon nehéz – suttogta az özvegy, aztán könnyekben tört ki.

Ethel letörölt egy könnycseppet a saját arcáról.

A király zavarban volt, de dicséretére legyen mondva, állta a sarat, és azt suttogta:

– Nagyon szomorú, nagyon szomorú.

Mrs. Evans zokogott, de nem futamodott meg, és nem fordította el az arcát. Ethel látta, hogy nincs semmi méltóság a gyászában: Mrs. Dai arcán foltok vöröslöttek, nyitott száján látszott, hogy elvesztette a fogai felét, a zokogása rekedt volt a kétségbeeséstől.

– Ej, ej – mondta a királyné. Mrs. Dai markába nyomta a zsebkendőjét. – Fogja csak!

Mrs. Dai még nem töltötte be a harmincat, de nagy keze göcsörtös és bütykös volt az ízületi gyulladástól, mint egy öregasszonyé. Megtörölte az arcát a királyné zsebkendőjével. A zokogása csillapodott.

– Olyan jó ember volt, asszonyom – mondta. – Sosem emelt kezet rám.

A királyné nem tudta, mit mondjon egy emberről, akinek az volt az erénye, hogy nem verte a feleségét.

– Még a pónikhoz is gyengéd volt – tette hozzá Mrs. Dai.

– Ebben biztos vagyok – mondta a királyné, aki ezzel visszakerült az ismerős terepre.

Egy apróság totyogott elő a házból, és megmarkolta az anyja szoknyáját. A király ismét próbálkozott.

– Úgy tudom, öt gyermeke van.

– Ó, uram, mi lesz velük a tatájuk nélkül?

– Ez nagyon szomorú – ismételte meg a király.

Sir Alan köhögött, mire a király azt mondta.

– Most meglátogatjuk a többieket, akik az önéhez hasonlóan szomorú helyzetbe kerültek.

– Ó, uram, olyan kedves volt, hogy eljöttek hozzánk! Nem tudom elmondani, hogy mennyire sokat jelent ez nekem. Köszönöm, köszönöm!

A király elfordult.

A királyné azt mondta:

– Ma este imádkozni fogok önért, Mrs. Evans.

Aztán követte a férjét.

Miközben beszálltak a hintójukba, Fitz átadott Mrs. Dainak egy borítékot. Ethel tudta, hogy öt arany fontsterling és egy cédula rejtőzik benne, Tŷ Gwyn kék címeres levélpapírja, amelyre azt írták kézzel: „Ezt Fitzherbert gróf küldi önnek, mély részvéte jeléül.”

Ez is Ethel ötlete volt.

*

Egy héttel a robbanás után Billy templomba ment papával, mamával és ótatával.

A Bethesda-imaház szögletes, fehérre meszelt épület volt, ahol egyetlen kép sem volt a falon. A székeket sorokba állították egy dísztelen asztal négy oldalán. Az asztalon egy vekni fehér kenyér volt egy Woolworth’s porcelántányéron és egy kancsó olcsó sherry állt mellette: a jelképes kenyér és bor. Az istentiszteletet nem hívták misének vagy áldozásnak, egyszerűen a kenyér megtörésének.

Tizenegy órakor a száz-egynéhány fős gyülekezet már elfoglalta a helyét: a férfiak az ünneplőjüket viselték, a nők kalapot, a gyerekek tisztára csutakolva fészkelődtek a hátsó sorokban. Nem volt előírt szertartás: a férfiak azt tették, amire a Szentlélek rávette őket – imát rögtönöztek, himnuszt énekeltek, felolvastak néhány verset a Bibliából, vagy rövid szentbeszédet mondtak. Az asszonyok természetesen csöndben maradtak.

A gyakorlatban azért volt valami kialakult minta. Az első imát mindig az egyik elöljáró mondta, aki aztán megtörte a kenyeret, és a tányért átadta a hozzá legközelebb ülő személynek. A gyerekeket leszámítva a gyülekezet minden tagja tört egy falatot, és megette. Ezután a bor járt körbe, és mindenki ivott a kancsóból, az asszonyok cseppnyit, némelyik férfi egy jó, kiadós kortyot. Ezután valamennyien némán ültek, amíg valaki meg nem mozdult és beszélni nem kezdett.

Amikor Billy megkérdezte az apját, hogy hány éves kortól lehet szentbeszédet mondani az istentiszteleten, papa csak annyit felelt:

– Erre nincs szabály. A Szentlélek útmutatását követjük.

Billy szaván fogta az apját. Ha egy himnusz első sora az eszébe jutott, úgy vette, hogy a Szentlélek bökte oldalba, tehát fölállt, és bejelentette, mit fognak énekelni. Nála kicsit korainak számított az ilyesmi, de a gyülekezet elfogadta. A dél-walesi szénmező templomainak legalább a felében hallották már, hogy a föld alatti beavatás során Jézus megjelent a fiúnak, ezért Billy különlegesnek számított.

Ezen a reggelen minden ima vigaszért könyörgött a gyászolóknak, elsősorban Mrs. Pónis Dainak, aki elfátyolozva ült köztük, oldalán rémült arcú, legidősebb fiával. Papa az Istent kérte, hogy nagylelkűen bocsássa meg a bányatulajdonosok gonoszságát, akik megsértették a légzőkészüléket és a megfordítható szellőzést előíró törvényt. Billy úgy érezte, hogy valami hiányzik. Túlságosan egyszerű volt gyógyulásért imádkozni. Ő ahhoz szeretett volna segítséget, hogy megérthessék, miként illeszkedik a robbanás Isten tervébe.

Még sosem rögtönzött imát. Sokan imádkoztak szépen zengő szavakkal, idéztek a Szentírásból, csaknem úgy, mintha prédikálnának. Billy úgy sejtette, hogy Istennek nem lehet ilyen könnyen imponálni. Mindig is úgy gondolta, hogy egy szívből jövő, egyszerű ima sokkal hatásosabb.

Az istentisztelet vége felé kezdtek összeállni a szavak és a mondatok az elméjében, és nagyon szeretett volna hangot adni nekik. Mivel ezt a Szentlélek ösztönzésének tekintette, végül csak fölállt.

Szorosan behunyta a szemét, és elkezdte:

– Ó, Isten, azt kérjük tőled ezen a délelőttön, hogy adj vigasztalást azoknak, akik elvesztették a férjüket, az apjukat, a fiukat, és imádkozunk hozzád, hogy a gyászolók megnyissák szívüket, és befogadják a te áldásodat.

Ezt mondta a többieknek. Szünetet tartott, aztán folytatta:

– És most, Uram, még egy ajándékot kérünk tőled: a megértés áldását. Tudnunk kell, Uram, miért történt ez a robbanás a bányában. Mindennek te parancsolsz, akkor miért engedted meg, hogy a bányalég betöltse a főszintet, és miért engedted meg, hogy belobbanjon? Miként lehetséges, Uram, hogy olyan emberek vannak fölöttünk, a Celtic Minerals igazgatói, akik kapzsiságukban semmibe veszik a te néped életét? Miként szolgálhatja szent céljaidat derék emberek halála és azoknak a testeknek a megnyomorodása, amelyeket te teremtettél?

Ismét elhallgatott. Tudta, hogy helytelen úgy követelőzni az Istennél, mintha az igazgatósággal tárgyalna, így hát hozzátette:

– Tudjuk, hogy Aberowen népének szenvedése bizonyára része a te örökkévaló tervednek. – Úgy gondolta, itt talán abbahagyhatná, de nem állhatta meg, hogy még azt ne mondja: – De, Uram, mi ezt nem látjuk, ezért kérjük, magyarázd ezt meg nekünk.

Végül befejezte az imát:

– Jézus Krisztus Urunk nevében.

– Ámen – felelte a gyülekezet.

*

Aznap délután meghívták Aberowen népét, hogy tekintse meg Tŷ Gwyn kertjeit. Ez sok munkát jelentett Ethel számára.

Szombat este kiragasztottak egy értesítőt a kocsmákban, és ugyanezt felolvasták a templomokban és az imaházakban a vasárnap délelőtti istentisztelet után. A kertet a tél ellenére is nagyon kicsinosították a király tiszteletére, és az értesítő szerint Fitzherbert gróf meg akarta osztani ezt a látványt a szomszédjaival. A gróf fekete nyakkendőt kötött, és örömmel látta, hogy látogatói hasonlóképpen cselekedtek az elhunytak iránti tiszteletből. Noha ünnepelni természetesen illetlenség lett volna, azért nem maradt el a frissítő.

Ethel három sátrat veretett föl a Keleti pázsiton. Az egyikben fél tucat százliteres hordó állt tele világos sörrel, amit egyenesen a pontycluni Korona serfőzdéből hozott a vonat. Az antialkoholistákra, akikből sok volt Aberowenben, a következő sátorban kecskelábú asztalokon hatalmas teáskannák várakoztak sok száz csészével és csészealjjal. A harmadik, kisebb sátorban sherryt kínáltak a város parányi középosztályának, köztük az anglikán vikáriusnak, a két orvosnak és a bányaigazgatónak, Maldwyn Morgannek, akit máris mint Merthyrbe-ment Morgant emlegettek.

Szerencsére napos idő volt, hideg, de száraz, csak néhány ártatlan külsejű, fehér felhő lebegett magasan a kék égen. Négyezer ember érkezett – szinte a város teljes lakossága –, és csaknem mindenki fekete nyakkendőt, szalagot vagy karszalagot viselt. Sétálgattak a bokrok között, bekukkantottak a ház ablakain, és letaposták a pázsitot.

Bea hercegnő a szobájában maradt: ez nem az ő ízlése szerint való társadalmi esemény volt. Ethel tapasztalata szerint nem létezett önzetlen arisztokrata, de Bea művészetté fejlesztette az önzést. Minden energiáját arra összpontosította, hogy örömet okozzon magának, vagy keresztülvigye az akaratát. Még ha estélyt adott – mert ahhoz értett –, azt is főleg azért tette, hogy legyen egy vitrin, amelyben a szépségét és vonzerejét csillogtathatja.

Fitz a Nagycsarnok viktoriánus-gótikus ragyogásában fogadta vendégeit, hatalmas kutyája mellette hevert a padlón, mint egy rongyszőnyeg. Barna tweedöltönyt viselt, ami a keménygallér és a fekete nyakkendő ellenére is megközelíthetőbbé tette. Mutatósabb, mint valaha, gondolta Ethel. Hármas-négyes csoportokban vezette oda hozzá az elhunytak és sebesültek rokonait, hogy a gróf kifejezhesse részvétét minden aberoweni szenvedőnek. Fitz a szokásos kedvességével beszélt velük, úgyhogy mindenki elbűvölve távozott.

Most már Ethel volt a házvezetőnő. A király látogatása után Bea hercegnő ragaszkodott hozzá, hogy Mrs. Jevons végleg vonuljon vissza: neki nincs ideje fáradt, öreg cselédekre. Ethelben olyasvalakit látott, aki keményen dolgozik, hogy teljesítse az ő kívánságait, így fiatalsága ellenére előléptette. Ethelnek tehát megvalósult az álma. Megkapta a házvezetőnő kis szobáját, amely kívül esett a szolgafertályon. A falra felakasztotta szülei fényképét, ahogy ünneplősen a frissen megnyílt Bethesda-imaház előtt állnak.

Amikor Fitz a lista végére ért, Ethel engedélyt kért, hogy néhány percet a családjával tölthessen.

– Természetesen – mondta a gróf. – Annyi időt töltesz velük, amennyit akarsz. Egyszerűen csodálatos voltál. Nem tudom, mire mennék nélküled. A király is hálás a segítségedért. Hogy tudsz észben tartani ennyi nevet?

A lány mosolygott. Maga sem tudta, miért hozza lázba Fitz dicsérete.

– A legtöbb ember járt már nálunk valamikor, ha azt akarták, hogy az apám segítsen orvosolni valamilyen méltánytalanságot, vagy ha vitába keveredtek egy munkafelügyelővel, vagy aggasztotta őket, hogy betartják-e a bányában a biztonsági előírásokat.

– Nos, szerintem kiváló vagy – mondta a férfi, és rávillantotta ellenállhatatlan mosolyát, amitől az arca majdnem olyan lett, mint valamelyik szomszéd fiúé. – Tiszteltetem az édesapádat.

Ethel kiment, keresztülfutott a gyepen, és csodálatosan érezte magát. Papát, mamát, Billyt és ótatát a teássátorban találta. Papa nagyon méltóságteljes volt az ünneplő fekete öltönyében és a keménygalléros, fehér ingében. Billynek csúnya égés volt az arcán. Ethel megkérdezte:

– Hogy érzed magad, Billy?

– Jól. Borzalmasan fest, de a doktor azt mondja, jobb, ha nincs bekötve.

– Mindenki arról beszél, hogy milyen bátor voltál.

– Mégsem volt elég, hogy megmentsem Pápa Mickyt.

Erre nem lehetett mit mondani, de azért Ethel együtt érzően megsimította öccse karját.

– Ma délelőtt Billy vezette az imánkat a Bethesdában – büszkélkedett mama.

– Ez igen, Billy! De sajnálom, hogy elmulasztottam. – Ethel nem ment el az imaházba, túl sok dolga volt a kastélyban. – Miről szólt az ima?

– Megkértem az Urat, segítsen megérteni, hogyan engedhette meg a robbanást a bányában. – Billy idegesen sandított az apjára, aki nem mosolygott.

– Billy jobban tette volna, ha arra kéri az Urat, erősítse meg a hitét, hogy képes legyen bízni benne anélkül, hogy megértené – mondta papa szigorúan.

Ezen láthatólag már vitatkoztak. Ethelnek nem volt türelme egy teológiai disputához, ami végső soron semmin sem változtat. Igyekezett felderíteni a hangulatot.

– Papa, Fitzherbert gróf megkért, hogy adjam át üdvözletét – mondta. – Hát nem kedves?

Papa nem olvadozott a hírtől.

– Sajnálom, hogy részt vettél a hétfői komédiában – mondta ridegen.

– Hétfőn? – hitetlenkedett a lány. – Amikor a király meglátogatta a családokat?

– Láttam, hogy súgod a neveket annak az idiótának!

– Az Sir Alan Tite volt.

– Nem érdekel, hogy hívja magát, ha látok egy talpnyalót, megismerem.

Ethel megdöbbent. Hogy tud papa ilyen megvetően beszélni az ő nagy pillanatában? Úgy érezte, mindjárt elsírja magát.

– Azt gondoltam, hogy büszke leszel rám, amiért segítek a királynak!

– Hogy merészel a király kondoleálni a népünknél? Mit tud egy király a nehézségekről és a veszélyről?

Ethel igyekezett visszafojtani a könnyeit.

– De, papa, olyan sokat jelentett az embereknek, hogy elment és meglátogatta őket!

– Elterelte a figyelmüket a Celtic Minerals veszélyes és törvénytelen tevékenységéről.

– De nekik vigaszra van szükségük!

Hogyhogy nem érti, döbbent meg a lány.

– A király ellágyította őket. Múlt vasárnap délután ez a város készen állt a lázadásra. Hétfőn este már csak arról tudtak beszélni, hogy a királyné Mrs. Pónis Dainak adta a zsebkendőjét.

Ethel bánata egy szempillantás alatt csapott át haragba.

– Sajnálom, hogy így érzel – mondta hidegen.

– Nincs mit sajnálni…

– Sajnálom, mert tévedsz – felelte a lány elszántan, meg sem várva, hogy az apja befejezze.

Papa megdöbbent. Ritkán mondták neki, hogy téved, különösen nem egy lány.

– Na de Eth… – kezdte mama.

– Az embereknek érzelmei vannak – folytatta a lány kíméletlenül. – Erről mindig elfeledkezel.

Papának elállt a szava.

– Most már elég – kiáltott rá mama.

Ethel Billyre nézett, és könnyeinek fátyolán át megdöbbent csodálatot látott az öccse arcán. Ez felbátorította. Szipogott, kézfejével megtörölte a szemét, és azt mondta:

– Te és a szakszervezeted, a biztonsági előírások és a Szentírásod – tudom, papa, hogy mindez fontos, de nem veheted semmibe az emberek érzéseit. Remélem, hogy egy napon a szocializmus jobbá teszi a világot a munkásembereknek, de közben is vigasztalásra van szükségük.

Papa végre megtalálta a hangját.

– Azt hiszem, eleget hallottam – mondta. – Úgy látszik, rosszat tett neked, hogy egy levegőt szívhattál a királlyal. Te egy csitri vagy, nem az a dolgod, hogy az idősebbeket oktasd.

Ethel túlságosan sírt ahhoz, hogy tovább vitatkozhasson.

– Sajnálom, papa – mondta. Súlyos csönd után hozzátette: – Jobb, ha visszamegyek dolgozni.

A gróf ugyan azt mondta, annyi időt tölthet a családjával, amennyit akar, de ő egyedül akart lenni. Hátat fordított vasvilla tekintetű apjának, és visszatért a nagy házba. Továbbra is lesütötte a szemét, és remélte, hogy senki nem veszi észre a könnyeit.

Nem akart senkivel se találkozni, ezért beosont a Gardénia lakosztályba. Lady Maud visszautazott Londonba, így a szoba üres volt, az ágyneműt is lehúzták. Ethel rávetette magát a matracra, és sírt.

Olyan büszke volt! Hogy vehet ennyire semmibe papa mindent, amit ő tesz? Azt akarja, hogy rossz munkát végezzen? A nemességnek dolgozik. Minden szénbányász ezt teszi Aberowenben. Noha a Celtic Minerals alkalmazza őket, a gróf szenét fejtik, és ő ugyanannyit kap egy tonna szénért, mint a munkás, aki a földből kibányászta – erre a tényre az apja sosem mulasztott el rámutatni. Ha helyes, hogy egy jó bányász hatékonyan és termelékenyen dolgozik, akkor miért baj, ha egy jó házvezetőnő teszi ugyanazt?

Hallotta, hogy kinyílik az ajtó. Gyorsan felugrott. A gróf volt az.

– Mi a baj? – kérdezte gyengéden. – Meghallottam, hogy sírtál, ahogy elmentem az ajtó előtt.

– Ne haragudjon, mylord. Nem lett volna szabad idejönnöm.

– Semmi baj. – Őszinte aggodalom látszott hihetetlenül szép arcán. – Miért sírtál?

– Olyan büszke voltam, hogy segítettem a királynak – mondta Ethel bánatosan. – De az apám azt mondja, az csak egy komédia volt, mindent azért csináltak, mert az emberek dühösek a Celtic Mineralsra.

Ismét sírni kezdett.

– Micsoda ostobaság – felelt a férfi. – Akárki megmondhatja, hogy a király részvéte őszinte volt. És a királynéjé is. – Előhúzta fehér batisztkendőjét zakója mellzsebéből. A lány azt várta, hogy odaadja neki, ehelyett Fitz gyengéden letörölgette a könnyeit. – Ha az apád nem is, én büszke voltam rád múlt hétfőn.

– Igazán kedves.

– Ugyan, ugyan – felelte Fitz. Lehajolt, és szájon csókolta Ethelt.

A lány elhűlt. Ez volt az utolsó, amire számított. Amikor a férfi fölegyenesedett, értetlenül nézett rá.

Fitz viszonozta a pillantását.

– Abszolút csodálatos vagy – mondta halkan; azután ismét megcsókolta.

Ez alkalommal a lány ellökte.

– De, mylord, mit csinál? – suttogta megbotránkozva.

– Nem tudom.

– De hát mit gondol?

– Egyáltalán nem gondolkodom.

Ethel fölnézett a finom metszésű arcra. A zöld szempár merően bámulta, mintha a gondolataiban akarna olvasni. Ekkor rádöbbent, hogy imádja a férfit. Hirtelen elöntötte az izgalom és a vágy.

– Nem tehetek róla – mondta Fitz.

A lány boldogan felsóhajtott.

– Akkor csókolj meg ismét – mondta.

Harmadik fejezet

1914. február

Fél tizenegykor a hall tükre Fitzherbert gróf mayfairi lakásán egy magas, kifogástalanul elegáns férfit mutatott, az angol arisztokraták nappali öltözékében. Keménygallért viselt, mert nem szerette a puha gallér divatját, ezüstszín nyakkendőjét gyöngyös tűvel rögzítette. Voltak barátai, akik úgy gondolták, hogy egy úrnak nem illendő ennyire jól öltözni. „Fitz, hiszen úgy festesz, mint egy közönséges szabó, aki most nyitja ki a műhelyét!”, közölte egyszer vele az ifjú Lowther márki. De hát Lowthie elhanyagolta magát, a mellényét lemorzsázta, a kézelőjét lehamuzta a szivarjával, és azt akarta, hogy mindenki ugyanolyan lompos legyen, mint ő. Fitz gyűlölte az ápolatlanságot, hozzá az elegancia illett.

Föltette szürke cilinderét. Jobb kezében sétabotjával, bal kezében új, szürke antilopkesztyűjével kilépett a házból, és délnek fordult. A Berkeley Square-en egy tizennégy év körüli szőke lányka rákacsintott, és megkérdezte:

– Leszopjalak egy shillingért?

Fitz keresztülvágott a Piccadillyn, majd belépett a Green Parkba. Ritkás hó ült a fák gyökerein. Elhagyta a Buckingham-palotát, és megérkezett a Victoria állomás kevéssé vonzó környékére. Megkérdezte egy rendőrtől, merre van az Ashley Gardens. Kiderült, hogy a római katolikus székesegyház mögött. Ha valaki egy főrendet hív meg látogatóba, gondolta a gróf, igazán valamivel tisztességesebb környéken tarthatna fent irodát!

Apjának egyik régi barátja kérette, akit úgy hívtak, hogy Mansfield Smith-Cummings. A visszavonult tengerésztiszt most a hadügynek végzett valami meghatározhatatlan munkát. Meglehetősen rövid üzenetet küldött: „Hálás lennék, ha szót válthatnék önnel egy országos fontosságú ügyről. Meg tudna látogatni holnap délelőtt, tizenegy óra tájban?” Az üzenetet géppel írták, zöld tintával alákanyarított „C” betű volt az egyetlen aláírás.

Fitz igazából örült, hogy a kormány egyik képviselője beszélni kíván vele. Iszonyodott a gondolattól, hogy ő csak dísz legyen, gazdag arisztokrata, akinek nincs más feladata, mint hogy a társadalmi események fényét emelje a jelenlétével. Reménykedett benne, hogy a tanácsát kérik, talán régi ezrede, a Walesi Lövészek tárgyában. Az is lehet, hogy a dél-walesi népfelkelőknél kap valamilyen feladatot, akiknek a tiszteletbeli ezredese. Mindenesetre attól, hogy a Hadügyminisztériumba hívatták, már nem érezte tökéletesen feleslegesnek magát.

Már ha ez valóban a Hadügyminisztérium. A címről kiderült, hogy modern háztömb. A portás egy lifthez irányította. Smith-Cumming lakása részben otthonnak, részben irodának tűnt. Egy katonás fellépésű, fürge és hatékony fiatalember azt mondta neki, hogy C azonnal látni akarja.

C nem volt katonás. Pufók volt, kopaszodott, az orra vicclapba illett, és monoklit viselt. Irodáját teletömték mindenféle kacattal: volt ott repülőgépmodell, tájoló meg egy festmény, amelyen parasztok néznek szembe egy kivégzőosztaggal. Fitz apja mindig csak „tengeribeteg kapitányként” emlegette Smith-Cummingot, akinek pályafutása a tengerészetnél nem volt valami ragyogó. Mit keres itt?

– Pontosan mi is ez az iroda? – kérdezte, míg leült.

– Ez a Titkosszolgálati Iroda Külügyi Osztálya – felelte C.

– Nem is tudtam, hogy van titkosszolgálati irodánk.

– Ha az emberek tudnának róla, nem lenne titkos.

– Értem. – Fitz megborzongott az izgalomtól. Hízelgett neki, hogy bizalmas értesülésre méltatják.

– Ugye, lesz olyan kedves, hogy nem említi ezt meg másoknak?

Fitz megértette, hogy udvarias szavakba csomagolt parancsot kapott.

– Természetesen – felelte. Örült, hogy egy belső kör tagjának érezheti magát. Ez azt jelentené, hogy C esetleg felkéri, dolgozzon a hadügynek?

– Gratulálok a sikeres fogadáshoz, amelyet a felséges párnak rendezett. Valóban imponáló csoportot válogatott össze jó kapcsolatokkal rendelkező fiatalemberekből, akiket bemutatott őfelségének.

– Köszönöm. Tulajdonképpen csendes összejövetel volt, de hát fájdalom, semmi sem marad titokban.

– Most pedig elviszi a feleségét Oroszországba.

– A hercegnő orosz. Meg akarja látogatni a testvérét. Ezt az utat régóta tervezzük.

– És Gus Dewar is önökkel tart.

Úgy tűnt, C mindent tud.

– Világ körüli úton van – mondta Fitz. – Ő is épp arrafelé tart.

C hátradőlt a székében, és hanyagul odavetette:

– Tudja, hogy miért Alekszejev admirális volt az orosz hadsereg főparancsnoka a japán háborúban, holott sejtelme sem volt a szárazföldi hadviselésről?

Fitz, noha fiúkorát Oroszországban töltötte, és annak idején figyelemmel követte az 1904–1905-ös orosz–japán háború eseményeit, ezt a történetet nem ismerte.

– Mondja.

– Nos, úgy tűnik, Alekszej nagyherceg valami verekedésbe keveredett egy marseille-i bordélyban, és a francia rendőrség letartóztatta. Alekszejev sietett a segítségére, és azt mondta a csendőröknek, hogy ő viselkedett illetlenül, nem a nagyherceg. A nevük hasonlósága hihetővé tette a mesét, és a nagyherceget kiengedték a fogdából. Alekszejevet a hadsereg főparancsnokságával jutalmazták.

– Nem csoda, hogy elvesztették a háborút.

– Ugyanakkor az oroszok tartják fönn a legnagyobb hadsereget, amit valaha látott a világ. Némely számítások szerint hatmillió embert, ha az összes tartalékost behívják. Mindegy, milyen tehetségtelen a vezetés, ez akkor is félelmetes erő. De vajon mennyire lenne hatékony, mondjuk, egy európai háborúban?

– Nem jártam ott, mióta megházasodtam – felelte Fitz. – Nem tudom biztosan.

– Mi sem. És itt jön a képbe maga. Szeretném, ha végezne bizonyos kutatásokat, miközben ott tartózkodik.

Fitz meglepődött.

– De hát a követségünk biztosan foglalkozik ilyesmivel.

– Természetesen – vont vállat C. – Ám a diplomatákat mindig jobban érdekli a politika, mint a katonai ügyek.

– Akkor is kell ott lennie katonai attasénak.

– Egy önhöz hasonló kívülálló friss szemmel lát, nagyjából úgy, mint ahogy Tŷ Gwynben az ön csoportja olyan ötleteket adott a királynak, amelyeket a külügytől nem kaphatott volna meg. De ha úgy érzi, hogy nem képes…

– Nem utasítom vissza – mondta sietve Fitz. Éppen ellenkezőleg: örült, amiért megkérték, hogy tegyen meg valamit a hazájáért. – Csak meglepett, hogy így intézik ezeket a dolgokat.

– Újonc osztály vagyunk, szerény anyagi forrásokkal. A legjobb informátoraim értelmes utazók, akik elegendő katonai tapasztalattal rendelkeznek ahhoz, hogy megértsék, amit látnak.

– Nagyon helyes.

– Érdekelne, hogy fejlődött-e az orosz tisztikar 1905 óta. Korszerűsítettek-e, vagy még mindig ragaszkodnak a régi elképzelésekhez? Szentpétervárott találkozhat az összes fontos emberrel – a felesége legalább a felükkel rokonságban van.

Fitz a legutóbbi alkalomra gondolt, amikor Oroszország háborúzott.

– Japán elsősorban azért verte meg őket, mert az orosz vasutak nem voltak alkalmasak rá, hogy utánpótlást szállítsanak a hadseregnek.

– Azóta azonban igyekeztek javítani a vasúthálózatukat, amihez francia szövetségesüktől kaptak hitelt.

– Gondolom, akkor sokat fejlődhettek.

– Ez a legfőbb kérdés. Vasúton fognak utazni. A vonatok pontosak? Tartsa nyitva a szemét. Egy- vagy kétvágányú a vonalak zöme? A német tábornokok tartalék haditerve azokon a számításokon alapul, hogy mennyi idő alatt lehet mozgósítani az orosz hadsereget. Ha kitör a háború, sok múlik a menetrend pontosságán.

Fitz olyan izgatott lett, mint egy iskolásfiú, de kényszerítette magát, hogy komolyan beszéljen.

– Mindent megteszek, amit tudok.

– Köszönöm – C az órájára nézett.

Fitz fölállt, kezet ráztak.

– Pontosan mikor indul? – kérdezte C.

– Holnap – felelte Fitz. – Isten vele.

*

Grigorij Peskov figyelte öccsét, Levet, ahogy lehúzza a magas amerikait. Lev csinos arca ragyogott a kisfiús lelkesedéstől, mintha az lenne a fő célja, hogy fitogtassa az ügyességét. Grigorijba beleszúrt az ismerős aggodalom. Attól félt, hogy eljön majd a nap, amikor az öccsét minden kedvessége sem húzhatja ki a csávából.

– Ez egy memóriapróba – mondta Lev angolul. A szavakat kívülről betanulta. – Húzzon egy lapot! – Ordítania kellett, hogy ne vesszen bele a hangja az üzem lármájába: a súlyos gépezetek csörömpölésébe, a gőz sziszegésébe, az utasításokat és kérdéseket üvöltő emberek ricsajába.

A látogatót Gus Dewarnak hívták. Zakója, mellénye és a nadrágja ugyanabból a finom szürke gyapjúszövetből készült. Grigorijt főleg azért érdekelte, mert Buffalóból érkezett.

Dewar barátságos fiatalember volt. Vállat vont, húzott egy lapot Lev paklijából, megnézte.

– Fordítsa meg, és tegye a padra – mondta Lev.

Dewar letette a kártyát a durva deszka munkapadra.

Lev elővett a zsebéből egy egyrubeles bankót, és a kártyára helyezte.

– Most maga letesz egy dollárt. – Ezt csak a gazdag látogatókkal lehetett megcsinálni.

Grigorij tudta, hogy Lev már kicserélte a lapot. A kezében egy másik kártya volt a rubeles bankjegy alatt. A trükk – amelyet Lev órákon át gyakorolt – abban állt, hogy fölvegye az eredeti kártyát, és elrejtse a tenyerében közvetlenül az után, hogy letette a rubelt és az új lapot.

– Biztos, hogy megengedheti magának egy dollár elvesztését, Mr. Dewar? – kérdezte Lev.

Dewar elmosolyodott, ahogy ilyenkor szokták a balekok.

– Úgy vélem – mondta.

– Emlékszik a kártyájára? – Lev igazából nem beszélt angolul. Ugyanezeket a mondatokat tudta angolul, franciául és olaszul is.

– Pikk ötös – mondta Dewar.

– Téved.

– Biztos vagyok benne.

– Fordítsa meg.

Dewar megfordította. Treff dáma volt.

Lev fölmarkolta a dollárt és az eredeti rubelt.

Grigorij visszatartotta a lélegzetét. Ez volt a veszélyes pillanat. Fog-e panaszkodni az amerikai, hogy kirabolták, bevádolja-e az öccsét?

Dewar bánatosan elvigyorodott, és annyit mondott:

– Átvert.

– Ismerek egy másik játékot – mondta Lev.

Ebből elég! Lev túlfeszíti a húrt. Noha már húszéves, Grigorijnak még mindig védelmeznie kell.

– Ne játsszon a testvéremmel – mondta Dewarnak oroszul. – Mindig ő nyer.

Dewar elmosolyodott, és azt felelte tétova oroszsággal:

– Ez jó tanács.

Dewar volt az első a látogatók kis csoportjában, amely megtekintette a Putyilov-gépgyárat. Ez volt Szentpétervár legnagyobb üzeme, harmincezer férfi, nő és gyerek dolgozott benne. Grigorij feladata az volt, hogy megmutassa a saját kicsi, de fontos részlegét. Az üzem mozdonyokat és más nagygépeket gyártott. Grigorij annak a műhelynek volt az előmunkása, amelyikben a vonatkerekek készültek.

Grigorij alig várta, hogy beszélgethessen Dewarral Buffalóról. De mielőtt bármilyen kérdést föltehetett volna, megjelent Kanyin, az öntöde ellenőre, a magas, vékony, gyér hajú mérnök.

Egy másik látogató jött vele. Grigorij a ruhájából kitalálta, hogy bizonyára ő az angol lord. Úgy öltözött, mint egy orosz nemes, frakkba, cilinderrel. Talán az urak mindenütt ezt viselik.

Úgy tudta, hogy a lord neve Fitzherbert. Fekete hajával, mélyzöld szemével a legmutatósabb férfi volt, akit Grigorij valaha látott. A kerékgyártó üzem asszonyai úgy bámulták, mint egy istent.

Kanyin oroszul beszélt Fitzherberttel.

– Itt hetente két mozdonyt állítunk össze – mondta büszkén.

– Döbbenetes – felelte az angol lord.

Grigorij tudta, miért érdeklődnek ennyire ezek az idegenek. Olvasott újságot, eljárt az előadásokra és a vitacsoportokba, amelyeket a szentpétervári bolsevik párt szervezett. A mozdonyok alapvető fontosságúak Oroszország védelmi képességéhez. A látogatók játszhatják, hogy csak kíváncsiak, de valójában a katonai hírszerzésnek gyűjtenek adatokat.

Kanyin bemutatta Grigorijt.

– Peskov az üzem sakkbajnoka. – Kanyin a fejesekhez tartozott, de azért rendes ember volt.

Fitzherbert elbűvölő volt. Megszólította Varját, egy ötvenéves asszonyt, aki kendő alá rejtette őszülő haját.

– Nagyon kedves, hogy megmutatja a munkahelyét – mondta derűsen. Folyékonyan, noha erős akcentussal beszélt oroszul.

Varja, aki félelmetes alak volt – izmos, nagy mellű –, úgy vihogott, mint egy iskolás lány.

Minden készen állt a bemutatóra. Grigorij acélbugákat tett a tartályba, felszította a kemence lángját, a fém már meg is olvadt. Ám vártak még egy látogatót, a gróf feleségét, akiről azt mondták, hogy orosz – ezért tud oroszul a lord, ami szokatlan az idegeneknél.

Grigorij Buffalóról szerette volna faggatni Dewart, de mielőtt megtehette volna, belépett a kerékgyártó műhelybe a gróf felesége. Földig érő szoknyája seprűként tolta maga előtt a piszkot és a fémforgácsot. Ruhája fölött rövid kabátot hordott, a kíséretében volt egy szolga, karján bundával, egy komorna csomaggal és az üzem egyik igazgatója, az ifjú Maklakov gróf, aki ugyanúgy öltözött, mint Fitzherbert. Maklakov láthatólag odáig volt a látogatótól, mosolygott, halkan beszélgetett vele, és szükségtelenül megfogta a karját. Igaz, csodaszép asszony volt, szőke fürtjeivel, kacéran félrehajtott fejével.

Grigorij azonnal ráismert Bea hercegnőre.

Szíve vadul dobogni kezdett, és hányinger kerülgette. Kíméletlenül visszafojtotta magába a távoli múltból fölmerülő, ocsmány emléket, majd pedig, ahogy vészhelyzetekben szokta, ellenőrizte az öccsét. Vajon Lev emlékszik? Akkortájt hatéves volt. Lev kíváncsian nézte a hercegnőt, mintha nem tudná hova tenni. Aztán Grigorij szeme láttára megváltozott az arca. Már ő is emlékezett. Betegesen elsápadt, majd hirtelen elvörösödött a dühtől.

Addigra Grigorij már ott állt mellette.

– Nyughass – suttogta. – Ne szólj egy szót sem! Ne felejtsd el, hogy Amerikába készülünk – azt semminek sem szabad megakadályoznia!

Lev megvetően horkantott.

– Menj vissza az istállóba – utasította Grigorij. Lev kocsis volt; az üzemben sok lovat használtak.

Lev még egy pillanatig mereven bámult a mit sem sejtő hercegnőre. Aztán megfordult és elment. A veszély elmúlt.

Grigorij elkezdte a bemutatót. Biccentett a vele egyívású Iszaaknak, az üzemi focicsapat kapitányának. Iszaak megnyitotta az öntőformát. Ezután ő és Varja fölemelte a peremes vasúti kerék simára csiszolt fából készült mintadeszkáját. Ez a munka önmagában is nagy ügyességet követelt, mert az elliptikus keresztmetszetű küllők egy huszaddal elvékonyodtak a kerékagytól a peremig. A kerék egy hatalmas 4-6-4-es mozdonyhoz készült, a mintadeszka majdnem olyan magas volt, mint az emberek, akik fölemelték.

Belenyomták a mintát a nedves homokból készült öntőkeverékkel töltött, mély tálcába. Iszaak lendületből ráemelte a kovácsoltvas hűtőelemet, hogy kialakítsa a keréktalpat, a nyomkarimát, végül az öntvény tetejét.

Szétbontották a mintát, Grigorij ellenőrizte az öntődeszka nyomán maradt mélyedést. Nem látott szabálytalanságot. Lepermetezte fekete, olajos folyadékkal az öntőhomokot, azután visszazárták a formázószekrényt.

– Kérem, most húzódjanak hátrébb – mondta a látogatóknak. Miután Iszaak odakormányozta a kokilla töltőnyílását az öntőforma fölé, Grigorij lassan meghúzta az emelőt, amely megdöntötte a kokillát.

Az olvasztott acél lomhán folyt bele a mintába. A nedves homok gőzölgött, a pára sziszegve távozott a réseken. Grigorij tapasztalatból tudta, mikor kell visszabillenteni a kokillát, hogy abbamaradjon az öntés.

– A következő lépésben tökéletesítjük a kerék formáját – mondta. – Mivel a forró fém sokáig hűl, előkészítettem egy korábban öntött kereket.

A kerék már fent volt egy esztergapadon, Grigorij biccentett Varja fiának, Konsztantyinnak, a vasesztergályosnak. A bozontos fekete hajú, sovány, nyakigláb Konsztantyin a bolsevik vitakör elnöke és Grigorij legjobb barátja volt. Beindította a villanymotort, aztán reszelővel formálni kezdte a sebesen forgó kereket.

– Kérem, ne menjenek az eszterga közelébe – figyelmeztette Grigorij a látogatókat. Fölemelte a hangját, hogy túlharsogja a masina nyüszítését. – Ha megérintik, elveszíthetik egy ujjukat. – Mutatta a bal kezét. – Ahogy velem történt ebben az üzemben tizenkét éves koromban. – Csak egy csúnya csonk volt a gyűrűsujja helyén. Észrevette, hogy Maklakov gróf görbén néz rá: nem tetszett neki, hogy emlékeztetik profitjának emberi árára. Bea hercegnő viszont undorral vegyes igézettel bámulta. Grigorij arra gondolt, hogy netán erotikus izgalmat ébreszt benne a szenny és a szenvedés? Szokatlan, hogy egy úrhölgy eljöjjön látogatóba egy gyárba.

Intett Konsztantyinnak, aki leállította az esztergát.

– Most kaliberkörzővel ellenőrizzük a méretet. – Fölemelte a szerszámot. – A vasúti kereket tökéletesen kell méretezni. Ha az átmérő eltérése meghaladja a négy millimétert – ami körülbelül olyan vastag, mint a ceruzában a grafit –, a kereket be kell olvasztani, és újra kell önteni.

– Hány kereket tudnak gyártani naponta? – kérdezte Fitzherbert oroszul.

– Átlagban hatot-hetet, a selejttől függően.

– Hány órát dolgoznak naponta? – kérdezte Dewar, az amerikai.

– Reggel hattól este hétig. Hétfőtől szombatig. Vasárnap mehetünk a templomba.

Nyolcévesforma fiú rontott be a keréköntő műhelybe. Kiáltozó asszony futott utána, feltehetőleg az anyja. Grigorij a gyerek felé kapott, hogy távol tartsa a kemencétől. A fiú kikerülte, és egyenesen beleszaladt Bea hercegnőbe. Tüskésre nyírott feje hallhatóan puffant az asszony bordáin. Bea felhördült a fájdalomtól, a gyerek szédelegve megtorpant. A hercegnő bőszülten fölemelte a karját, és olyan erővel vágta pofon a gyereket, hogy az megtántorodott. Grigorij azt hitte, mindjárt összeesik. Az amerikai mondott valamit angolul meglepett és méltatlankodó hangon. A következő pillanatban az anya felkapta erős karjába a kisfiút, és elfutott.

Kanyin, az ellenőr, nagyon megrémült. Tudta, hogy ezért őt hibáztathatják.

– Megsérült, kegyelmes asszonyom? – kérdezte a hercegnőtől.

Bea láthatólag tajtékzott, de vett egy mély lélegzetet, és csak annyit felelt:

– Semmiség.

Férje és a gróf aggodalmasan siettek hozzá. Csak Dewar maradt hátra. Vonásaira kiült az undor és a rosszallás. Talán a pofon döbbentette meg, vélte Grigorij. Vajon minden amerikai ilyen lágyszívű? Mi az, egy pofon? Grigorijt és az öccsét kicsi korukban nádpálcával verték ugyanebben az üzemben.

A látogatók távozni készültek. Grigorij attól félt, elszalasztja a lehetőséget, hogy kikérdezze a Buffalóból érkezett turistát. Vakmerően megérintette Dewar kabátjának ujját. Ettől egy orosz nemes annyira felháborodott volna, hogy ellöki vagy meg is üti a pimaszsága miatt, ám az amerikai csak felé fordult, és udvariasan mosolygott.

– Ugye, uram, maga New York államból és Buffalóból való? – kérdezte Grigorij.

– Így van.

– A testvérem és én pénzt gyűjtünk, hogy Amerikába mehessünk. Buffalóban fogunk élni.

– Miért éppen ott?

– Itt, Szentpétervárott van egy család, amely beszerzi a szükséges iratokat – persze pénzért –, és munkát ígértek nekünk buffalói rokonaiknál.

– Kik ezek az emberek?

– Vjalov a nevük. – Vjalovék egy bűnbanda voltak, bár foglalkoztak törvényes üzlettel is. Nem tartoztak a világ legmegbízhatóbb emberei közé, ezért Grigorij szerette volna egy független forrásból ellenőrizni az állításaikat. – Uram, azok a Vjalovék New York államban és Buffalóban csakugyan fontos és gazdag család?

– Igen – bólintott Dewar. – Josef Vyalov sok száz embert alkalmaz a szállodáiban és a bárjaiban.

– Köszönöm. – Grigorij megkönnyebbült. – Ezt jó tudni.

*

Grigorij legkorábbi emléke az a nap volt, amikor a cár eljött Bulovnirba. Hatéves volt akkor.

A falusiak napok óta szinte nem is beszéltek másról. Mindenki hajnalban kelt, noha nyilvánvaló volt, hogy mivel a cár reggelizik az indulás előtt, legföljebb délelőtt érkezhet. Grigorij apja kivitte az asztalt egyszobás házukból, és az út mellé állította. Rátett egy kenyeret, egy csokor virágot és egy kis sótartót, közben elmagyarázta idősebb fiának, hogy ez a vendéglátás hagyományos orosz jelképe. A legtöbb falusi ugyanígy tett. Grigorij nagyanyja új, sárga kendőt kötött.

Száraz, kora őszi nap volt a kemény, hideg tél beköszönte előtt. A parasztok leguggolva várakoztak. A falu elöljárói, akik a legjobb ruhájukat vették fel, fontoskodva járkáltak, de ők is ugyanolyan türelmetlenek voltak, mint a többiek. Grigorij hamarosan elunta magát, és játszani kezdett a porban a ház mellett. Öccse, Lev egyéves volt, de az anyja még mindig szoptatta.

Elmúlt dél, de senkinek sem akaródzott bemenni és ebédet főzni, mert féltek, hogy elszalasztják a cárt. Grigorij enni akart az asztalra tett kenyérből, mire kapott egy nyaklevest, de az anyja hozott neki egy szilke hideg kását.

Nem egészen tudta, hogy ki vagy mi az a cár. Sűrűn emlegették a templomban, hogy szereti a parasztokat, vigyáz rájuk, miközben ők alszanak, így csakis egy szinten állhatott Szent Péterrel, Jézussal és Gábor arkangyallal. Grigorij találgatta, hogy lesznek-e szárnyai, töviskoronája, vagy csak a kaftánja hímzett, mint a falusi elöljáróknak. Az mindenesetre nyilvánvaló, hogy az embereknek már az is áldás, ha láthatják, mint Jézust a hívek tömege.

Késő délután volt, amikor porfelhő jelent meg a távolban. Grigorij érezte, ahogy remeg a föld a nemezcsizmája alatt, és hamarosan a paták dübörgését is hallotta. A falusiak térdre borultak. Grigorij a nagyanyja mellé térdelt. Az elöljárók lehasaltak, a földhöz nyomták a homlokukat.

Felbukkantak a lovas kísérők, akiket négylovas, zárt hintó követett. A lovak hatalmasak voltak, a legnagyobbak, amiket Grigorij valaha is látott: szélsebesen vágtattak, oldaluk ragyogott a verejtéktől, a szájuk habzott a zabla körül. Az elöljárók észbe kaptak, hogy a hintó nem fog megállni, és sietve félreevickéltek, mielőtt eltaposták volna őket. Grigorij felsikoltott félelmében, de kiáltása nem hallatszott. Ahogy a hintó elhaladt, az apja felüvöltött:

– Sokáig éljen a cáratyuska!

Mire befejezte, a hintó már kint is volt a faluból. Utasait eltakarta Grigorij elől a porfelhő. A kisfiú rádöbbent, hogy nem is látta a cárt, tehát lemaradt az áldásról. Sírva fakadt.

Az anyja levette az asztalról a kenyeret, letörte a végét, és odaadta neki, amitől jobban érezte magát.

*

Amikor este hétkor véget ért a műszak, Lev általában lelépett, hogy a cimboráival kártyázzon, vagy a könnyűvérű barátnőivel iszogasson. Grigorij sűrűn járt különféle rendezvényekre: előadásra az ateizmusról, szocialista vitaklubba, diavetítésre idegen országokról, vagy szavalóestre. De ma nem volt semmi dolga. Hazamegy, vacsorát főz, hagy valamennyit a fazékban, hogy később Lev is ehessen, aztán korán lefekszik.

Az üzem Szentpétervár déli peremén épült, a kémények és üzemcsarnokok hatalmas területet foglaltak el a Balti-tenger partján. Sok munkás a gyárban lakott, némelyek barakkokban, mások csak úgy a gépeik mellett dőltek le. Ezért szaladgált a Putyilovban olyan sok gyerek.

Grigorij azok közé tartozott, akiknek a gyáron kívül volt lakása. Tudta, hogy a szocialista társadalomban a munkáslakásokat a gyárral egy időben tervezik meg; ám az orosz vadkapitalizmusban ezreknek nincs hol lakniuk. Grigorijt jól megfizették, mégis csak egyetlen szoba jutott neki félóra járásra a gyártól. Azt hallotta, hogy a buffalói munkáslakásokban van villany és folyó víz. Még olyat is mondtak neki, hogy néhányuknak telefonja is van, de ez már olyan nevetséges volt, mintha azt állították volna, hogy az utcákat arannyal kövezik.

Amikor meglátta Bea hercegnőt, visszatért a gyerekkora. Miközben hazafelé igyekezett a jeges utcákon, megtiltotta magának, hogy az elviselhetetlen emlékkel foglalkozzon, amelyet az asszony felidézett. Ennek ellenére eszébe jutott akkori faházuk, látta a sarkot, ahol az ikonok lógtak, szemben a hellyel, ahol éjszakára ledőlt, rendszerint egy kecske vagy egy borjú társaságában. A legtisztábban arra emlékezett, amit akkor alig vett észre: a szagra. A kemence szaga, az állatok kipárolgása, a petróleumlámpa fekete füstje keveredett a mahorka bűzével, amelyet az apja újságpapírba tekerve szívott. A szorosan becsukott ablakok keretét körbetömték rongyokkal, hogy kívül tartsák a hideget, így elég sűrű volt a levegő. Képzeletben most is érezte a szagot, és ettől vágyni kezdett a lidércnyomást megelőző napokra, az utolsó időszakra, amikor biztonságban érezte magát.