Fedélterv: Szabó Vince / Malum Stúdió

Műszaki vezető: Vaisz György

© Szabó Tünde, 2016

© Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-057-9

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

GÁZOLÁS

A család

Anya

Ádám – Adrienn édesanyjának vőlegénye

Balla Dávid – Adrienn édesapja

Bébé 11. d

Karesz – Adrienn legjobb barátja

Márk – Karesz ikertestvére

Balázs – Márk legjobb barátja

Atesz – Márk haverja

Dani – Márk haverja

Kata – Dani barátnője

Sziszi – DÖK-ös képviselő

Vica – Janó és Peti húga

Más bébések

Janó – a Bébé „fenegyereke”

Bennett – számítógépzseni

Ivett – Balázs barátnője

Réka – Balázs húga

Rebeka – Márk volt barátnője

Bence – Adrienn volt barátja

Barbi – Karesz barátnője

Tomi – Bennett netes „barátja”

Eszti – Janó osztálytársa

Tibor – Janó osztálytársa

Lujzi – Bence táncpartnere

Zola – autóversenyző

A tanárok

Vajda igazgató úr

Marton Ida irodalom-tanárnő

És mindenki más

Ambrus Krisztián – magánnyomozó, Kata bátyja

Csányi Endre – Balázs apja

Csányi Barnabás – Balázs bátyja

Pethő Peti – Janó és Vica bátyja

Zsidai Dóra – újságíró

Iza –írószerboltos

Harkányi Roland – tanú

Vércse Szabolcs – tanú

Németh Judit – tanú

Ács Beáta – öregdiák

TIZENHARMADIK HÉT
KÉPEK

85. nap

86. nap

87. nap

88. nap

89. nap

90. nap

91. nap

A kapunkban állva figyeltem, ahogy Karesz elhajt.

Összességében klassz délután volt, bár megismételhetnénk…

Ott volt ugye az a graffitiboltos srác, aki közölte, hogy holtbiztos benne, Márk és a haverjai cserbenhagyásos gázolók, és bizonyítani tudja. Az ember mindig ilyesmit akar hallani a srácról, aki tetszik neki, mert rögtön fogalma sem lesz, mit kellene tennie.

Aztán amikor később az utcán, a hidegben, mellettem a tiszta ideg Karesszel elhadartam Márknak, mit mondott nekünk egy fullidegen, ő csak annyit kérdezett:

– A tesóm ott van?

Nem tudom, miért, de totál lefagytam. Pedig valahol érthető, hogy ilyen súlyos helyzetben inkább a bátyjával akart beszélni, nem? De volt abban a hangban valami. Valami rideg.

Némán átadtam a telefont Karesznek, ő pedig elfordult tőlem, mintha olyan dolgokat kellene megbeszélniük, amik nagyon nem tartoznak rám.

Jó, lehet, csak ösztönből tette, de ez volt a második Domonkos-pofon nagyon-nagyon rövid időn belül. Aztán mondott valamit Márknak, a rövid szünetből következett, hogy ő válaszolt, mire Karesz röviden rám pillantott, mielőtt reagált volna:

– Nem, nem hiszem.

Igen, sok ilyen felemelő pillanatot még.

A kurta beszélgetés után Karesz még jobban befeszült, teljesen érthetően. Egész úton hazafelé alig szólalt meg, egyszer szaladt ki a száján, hogy „rohadék”. Csak azért voltam teljesen biztos abban, hogy nem nekem szánta, mert ezt kifejezetten csak pasikra szokta mondani. Bár az ölemben hevert a földről felnyalábolt boríték, benne Zsidai Dóra vallomásával, meg sem mertem moccanni, vártam, hátha történik valami. Igazából végtelenül reménykedtem egy kirohanásban, amiben rám zúdítja, hogy minden az én hibám.

Mert abban biztos voltam, hogy ő is és Márk is így gondolja. És valószínűleg nagyon hamar ezt ki is fogják beszélni egymás között… és az is esélyes, hogy egyikük sem fog megvédeni.

Négy ember véleménye számított nekem a legjobban, Karesz és Márk benne voltak a négyben, és adott pillanatban épp utáltak, mint a bűnt. Négyből kettő nem túl jó arány.

És közben az ölemben ott hevert a boríték.

A legbizarrabb az egészben, hogy miközben Karesz és Márk miatt tépelődtem, ahányszor csak lepillantottam rá, minden idegszálam beleremegett a vágyba, hogy végre felnyithassam és beleolvashassak. Ilyen lehet függőnek lenni.

Idilli állapotok.

Karesz sajnos nem esett nekem, nem kiabált, nem vádaskodott. Miután leállt a ház előtt, villantott egy pillantást az ölemben fekvő borítékra, de nem szólt, és akkor már tudtam, hogy nem szimpla paranoia kerített hatalmába. Tényleg gáz van.

Ahogy eltűnt a szemem elől, felriadtam az önsajnálat és a gyászos jövőkép felvázolásából. Ennyi elég is volt, hogy máris eszembe jusson a boríték. Rövid helyzetfelmérés: az a pár lépés a ház ajtajáig, majd a kabát felakasztása, csizma levétele, szobába csattogás… ha belehúzok, akkor is legalább plusz öt perc. Túl sok.

A táskám halkan puffanva végezte az utca jéghideg betonján, én pedig remegő kezekkel felhajtottam a földtől enyhén koszos boríték hajtókáját, és kihúztam azt a pár lapot. Csak van ebben valami, ami segít apán, különben miért kaptam volna meg csak így külön, ilyen filmbe illő módon, nem?

– Hahó, itt lakunk – hallottam anya hangját a távolból. Zavarodottan néztem hátra, és igen, anya a nyitott konyhaablakban lógott kifelé vidáman mosolyogva. Jellemző. Türelmetlenül felkaptam a táskám, és belegyömöszöltem a borítékot.

– Á, hazataláltál – kiáltotta anya a konyhából, miután csapódott mögöttem a bejárati ajtó. – Már aggódtam.

– Mégis jó valamire a diákom, benne van a címünk – kiabáltam vissza, miközben levedlettem a kabátom. – Hogyhogy itthon?

– Az esküvő miatt átrendezgetjük a műszakokat. – Ilyen csalódottan még sosem gondoltam anya esküvőjére. Hülye esküvő. Ha nem lenne, már rég tudnám, mi van azokon a hülye papírokon. Anya, nem sejtve, hogy egyetlen lánya épp átmeneti gonosz korszakát éli, ártatlanul elém sétált:

– Nézd, mit kaptál. – Egy fehér borítékot nyújtott felém. Nem volt rajta más, csak a nevem, szép nagybetűkkel. Aprót lendült a szívem.

– Csúcs – kaptam ki gyorsan a kezéből.

– A küszöbön találtam – mondta anya. – Van fogalmad arról, ki hagyhatta itt?

– Nincs. – Megbabonázva meredtem a borítékra. Ha rajzfilm lettünk volna, valószínűleg már rugóra járt volna a szemem. Még csak ma jöttünk rá, mit is akart az előző pendrive-val, de már itt a következő. A pendrive-os nagyüzemben nyomja. Bármit is akar elérni, azt egyre gyorsabban akarja.

– És arról, hogy mi van benne?

– Remélem, a hétfői matekdoga megoldásai. Lécci, lécci! – Imádkozós képet vágva a plafonra emeltem a tekintetem.

– Reméljük a legjobbakat – sóhajtotta anya.

– Én is ezt mondom.

– Csizma – pillantott a lábamra, és otthagyott. Cipőcsere, miközben izgatottan téptem fel a borítékot. Kicsit elkalandoztam a lényegtől, tudom, de elsőre még a pendrive színe is izgalomba hozott. Kék volt. Amolyan késő délutáni égkék. Az egyik kedvenc színem.

Most már két borítékkal a birtokomban zárkóztam be a szobámba. Igazából nem nagyon volt szükség az ajtó becsukására, de az hiányzott csak, hogy anyának hirtelen kedve legyen betoppanni, és szembetalálja magát mondjuk egy extrém titkos orvosi papírral. Mert októberben éppenséggel az volt a pendrive témája, és akkor megtörténhetett volna. Inkább nem gondolok bele a következményekbe.

Lehuppantam a székemre, és bekapcsoltam a gépem.

A két boríték előttem végezte az asztalon. Miközben a gép duruzsolva dolgozott, én meredten bámultam magam elé.

Nem erről volt szó. Arról volt szó, hogy Márk átjön, folytatjuk, amit elkezdtünk délelőtt, és minden tök jó lesz.

Erre a graffitiboltos az arcomba fröcsögi, hogy Márk benne ült a kocsiban, ami elgázolta Rékát. Még jó, hogy nem azt mondta, hogy ő vezette. Vegyük át, van-e különbség a kettő között… nincs. Túl sok nincs.

Most nem itt kellene gubbasztanom, a borítékok felett döglődve.

Aki otthagyta Rékát, egy szemét gyilkos. Elgázolta, és bár tudta, hogy elgázolta, az ilyen után az emberek nem pattannak csak úgy fel az aszfaltról, mint a rajzfilmekben; nem állt meg, hogy segítsen neki, hanem simán továbbhajtott, nehogy valaki rájöjjön, mit tett, pedig tudta, hogy meg is ölhette volna. Rohadék tetű.

És a gázoló nem jelentkezett akkor sem, amikor két ártatlan embert csuktak le az ő tettéért. Hagyta, hogy más vigye el a balhét és rohadjon éveket a börtönben helyette. Ez szerintem legalább annyira súlyos bűn, mint maga a gázolás.

Mindig így gondoltam.

És most a graffitiboltos azt mondja, Márk az.

És annyira veszettül magabiztos volt.

Mi van, ha tényleg? A graffitiboltos szerint a három haverjával volt, és ők tényleg minden baromságot bevállalnak. Mi van, ha ezt is letudták azzal, hogy a parától hajtva jól meggyőzték egymást. Láttunk már ilyet. Filmekben biztos.

Barátok között minden fiú vadbarom lesz és olyat is megtesz, amit normál esetben soha nem tenne.

De ezt? És Márk?

Hát láttam én őt gondoskodni a drogtól kábult Katáról, akit egyébként ki nem állhat.

Bevillant egy kép egy buliról, ahogy Márk Rékával dumál. A legkevésbé sem úgy festett, mint akit gyötör a lelkiismeret, amiért az út szélén hagyta vérbe fagyva.

És Balázs megtette volna?

Őszintén… gőzöm sincs.

A monitoron felvillant a belépőképernyő, és én magamra eszméltem.

Beírtam a jelszót, és amíg a számítógép „beengedett”, eszembe jutott, hogy szólnom kellene Karesznek.

Már biztos Márkkal van, talán épp most mondja el részletesen, pontról pontra, mi történt, beleszámítva az én szerepemet is a dologban, és most dumálják meg, mi a következő lépés. Vagyis én is most vagyok téma úgy igazán.

Sosem volt tesóm, nem tudom, mennyire akasztana ki, ha gázolással vádolnák. Az nem épp egy lógás, vagy az, hogy a csaj, akit átvert, valami nagyon durvát terjeszt róla. Az ilyeneken Karesz csak jókat röhögne, talán még alá is pakolna Márknak. Mert ők már csak ilyen szerető tesók.

De a cserbenhagyásos gázolás bűntény. Ha bebizonyítják, hogy ő volt, Márkot becsukhatják érte.

Megforgattam a kezemben az égszínkék pendrive-ot. Szóval… szóljak Karesznek?

Hát, most biztos nem fogom felhívni, sms-ezni vagy Face-en üzengetni.

Talán csinálok egy szelfit, amolyan „magam előtt tartom a tenyeremben a pendrive-ot, és a mutatóujjammal mosolyogva rámutatok”-félét, mint egy elfuserált teleshopos eladó, fel az instára, aztán úgyis csak Márk és Karesz értené. Kezdjenek vele, amit akarnak. Ez egy teljesen korrekt, kicsit gyerekes ötlet, de legalább nem mondhatnák, hogy nem tudtak róla. A többiek meg legfeljebb azt gondolják, hogy biztos van valami durván értékes azon a pendrive-on, ha már ennyire boldoggá tesz. Csak nem annyira ciki, na.

Nem, most nem szólok.

És addigra a gép készen állt a használatra.

Belöktem a pendrive-ot a lyukba. Amilyen szerencsém van, úgyis jelszavas, és akkor Bennettet kell riasztani, ő az egyetlen, aki az ilyen jelszavas kódokat meg tudja fejteni, annyira magas szinten pc-guru. De nem, most a pendrive tartalma akadálytalanul feltárult az Intézőben. Szóval a küldője szerint már nincs szükség arra, hogy jelszavakkal idegeljen minket. Mondjuk, amióta kiderült, hogy azok a bizonyos jelszavak is plusz infók… azóta még bosszantóbb a fickó. Vagy lány.

De másrészről szintén tök érthető, hogy nem titkosította a mostani pendrive tartalmát, nem igazán volt mit. Egy worddoksi meg egy képfájl.

Enyhe csalódottságot éreztem. A korábbiakhoz képest gyenge eresztés; volt, amikor laponként szkennelt be többoldalas zárójelentéseket, meg megkaptuk egy komplett email-fiók tartalmát. Legalábbis azt hiszem.

Most meg két darab fájl.

Biztos, mert vizuális típus vagyok, vagy mert azt reméltem, a képpel gyorsabban végzek, mint magával a word-fájllal, ami biztos jó hosszú lesz, azt nyitottam meg először, magamban elmerengve, mekkora lenne már, ha egy szelfi lenne, amit a pendrive-os magáról csinált. De komolyan.

És a monitoromat betöltötte egy szelfi. A baj az, hogy sajna egy pillanatig nem hittem, hogy a pendrive-osról készült.

Bronzvörös hajkoronájú, hullámos mosolyú, elmosódott sminkű lány nézett farkasszemet velem; egy autó motorháztetejének dőlt, fél lábát felhúzva, talpát a gumiabroncsnak támasztva, enyhén félredöntött fejjel bámult a jobb kezével tartott mobilja kamerájába, hatalmas fehér karika-fülbevalója a levegőben himbálózott a válla felett. Konkrétan, mint egy falinaptár modellje. Éjszaka, egy aránylag jól kivilágított utcán készítette a képet, és az épületekből látszott, hogy a belvárosban egy viszonylag forgalmas helyen jár, talán egy buli után, esetleg közben.

És én semmi, de semmi különlegeset nem találtam benne. Ismerni nem ismertem, az biztos, és ez nagyon rossz hír, mert ha a pendrive-os elküldte a képét, nyilván azt akarja, hogy kiderítsem, ki ő, esetleg találjam is meg.

Bezártam a képet, és rátértem a word-fájlra. Ennyit a végtelenül hosszú dokumentumról…

A nagyim kedden az Arénában kürtőskalácsot árul.

Egyetlen mondat, de az felhívás egy találkozóra. Lefagytam, üres aggyal és dermedten meredtem a mondatra. Nincs mese, a pendrive-os találkozni akar, ide kristálytisztán le van írva: pontosítva hely és idő. Kedd és az Aréna.

Végre megtudom, ki az, beszélhetek vele, miért csinálta ezt az egészet, mindent teljes egészében megértek, vége a találgatásoknak és nem csak homályban tapogatózok. Jézus, mikor lesz már kedd? Péntek – szombat – vasárnap – hétfő – kedd. Megint görcsbe ugrott a gyomrom. Bakker, négy nap. Túl sok. Az több mint egy fél hét.

Ezt Karesznek is tudnia kell. A táskám után nyúltam, hogy elővegyem a mobilom, de akkor hirtelen minden kitisztult. A kezem, amivel a táskámért hadonásztam, erőtlenül esett a székem mellé.

Aztán pár másodpercnyi kókadás után új lendületet kaptam. Mégis előkotortam a telefonom a táskámból, közben interneten behívtam az Aréna Pláza weboldalát. Nem volt nehéz megtalálni az infóvonalat.

– Jó napot – szóltam bele a lehető legfelnőttesebb hango mon –, érdeklődni szeretnék, hogy önöknél árulnak-e kürtőskalácsot.

Rövid töprengési idő, szerintem nem voltak felkészülve a hasonló kérdésekre.

– Nem, nálunk nem kapható – érkezett a válasz egy készséges női hangtól.

– Keddenként sem?

– Hogy hogy? – kérdezett vissza értetlenül a nő.

– Keddi napokon. Kizárólag keddenként – fejtettem ki pontosabban.

– Nem, nálunk egyáltalán nincs kürtőskalács – ismételte határozottabban.

– Hát ez klassz – sóhajtottam bele akaratlanul a mobilba. Aztán észbe kaptam és gyorsan megnyomtam a piros gombot. Ennyit a felnőttes hangvételről.

Szóval szó sincs találkozóról.

A nagyim kedden az Arénában kürtőskalácsot árul.

Lássuk be, semmi igazán konkrétat nem írt.

Az Aréna Budapest egyik legnagyobb bevásárlóközpontja, és a kedd is huszonnégy órából és ezervalahányszáz percből áll. Tényleg semmi konkrét.

És mit akar a nagyijával meg a kürtőskaláccsal, ami nyilván nem is létezik?

Oké. Kezdjük újra. Van egy mondat, amit én, beavatatlan, nem értek. De kell lennie embereknek, akik már tudnak dolgokat, olyan dolgokat, amikkel együtt értik ezt a szöveget, és jutnak vele valamire. De mire? Ez a nagy kérdés. Ezeket a plusz infókat kell nekem beszereznem valahogy.

És ha a pendrive-os elküldte nekem ezt a mondatot, nagy tételben lefogadnám, hogy ez Balázzsal kapcsolatos, mert bármit is tesz a pendrive-os, arról előbb-utóbb kiderül, hogy köze van az osztálytársamhoz.

Balázs az, aki jó pár hónapja eltűnt, és azóta senki semmit nem tud róla. Léteznek elméletek, elég vadak is akadnak közöttük. Néhányan meg vannak győződve arról, hogy Balázs él és virul, csak unta az eddigi életét, és simán megszökött, hogy szabadabban élhessen, mert hát láttunk már ilyet. Állítólag. Nem emlékszem, hogy valaha láttam volna, de ha ők mondják… Mások szerint szimplán csak kinyírták. Nem az a bájos természet, szóval szép számmal akadnak olyanok, akik nem szerették. Azok, akikről mindenki tudott, de ahogy sorra kaptam a pendrive-okat, fény derült pár titokra, és előkerült néhány újabb ellenség.

De azzal nem sokra megyek, ha Balázson agyalok. A pen drive-os azt akarja, hogy rájöjjek arra, mire utal ez a mondat. Egyáltalán, ő tudja? Simán. Ha egyszer elém kerül, tutin hosszú órákig beszélgetünk az „élet értelméről”. Olyan Janósan.

Persze ha Balázst érinti ez az egész, esélyes, hogy Márk és a többiek is hozzá tudnának szólni. Rákérdezhetnék náluk, de azt hiszem, adott helyzetben próbálkozom mással, amíg lehet. Ha zsákutcába jutok, majd átgondolom, megér-e nekem egyáltalán annyit a pendrive-os és Balázs ügye, hogy Márk szeme elé kerüljek önszántamból.

Márk egyszer azt mondta, nem is érti, miért nem a pen drive-ossal foglalkozom a pendrive helyett, és igaza van. Miért nem arra próbálok rájönni, hogy ki küldözgeti a borítékokat, ahelyett, hogy belemegyek a játékába? Mennyivel egyszerűbb lenne, ha kideríteném, kicsoda, és utána már minden más tisztázódna.

Egy biztos. A pendrive-os azért választott engem, mert tudja, sok mindenre képes vagyok, ha elszánom magam. Ez pedig egyet jelent: ismeri a múltamat. Tudja, mi mindent tettem régebben, amikor apa ártatlanságában hittem, és most azt várja, hogy ugyanezért tegyem meg újra ezeket.

De ezúttal más a célja. Igazából Balázs a lényeg, csak az első pendrive-nál lengette be apát, hogy felkeltse a kíváncsiságom. Azóta szó sem volt sem Dóráról, sem apáról.

A pendrive-os játszik velem.

És én mindig belemegyek…

Szóval az első lépés mindig a Google. Aréna-Kedd-Kürtőskalács.

És a világ legnagyobb keresőjének nem akadt találata. Letörve meredtem a hófehér monitorra.

Következő lépés: feldobni kérdésként a net (többnyire) barátságos népének, akik mindig végtelen készségesen válaszolnak, ha tudnak. De őszintén, kicsit féltem ettől. Nyilván nyomós oka van annak, hogy ilyen hülye módszert is bevetettek azért, hogy titokban tartsák a kürtőskalácsos dolgot. Ha pedig tényleg volt miért ezt tenniük, akkor lehet, hogy nekem sem kellene a nyilvánosság előtt dobálóznom ezzel a szöveggel. Szóval, körkérdés kihúzva, vagy legalábbis határozatlan ideig elhalasztva.

Aréna infóvonal, újratárcsázás.

– Jó napot kívánok! – Meg sem próbáltam elváltoztatni a hangom, tök fölös erőfeszítés. – Érdeklődni szeretnék, hogy lesz-e jövő hét kedden valamilyen rendezvény önöknél.

Újabb rövid szünet, amit viszont már nem tudtam hová tenni. Azért ez nem olyan nehéz kérdés.

– Nem, nem lesz – felelte ugyanaz a nő, akivel korábban beszéltem.

– És volt az elmúlt hónapban valamelyik keddi napon?

Most már túl gyorsan válaszolt.

– Nem volt.

– Tényleg? – kérdeztem rá még egyszer a biztonság kedvéért. Azért, mert keddmániás vagyok, vagyis valószínűleg nem épelméjű, ráadásul feltételezhetően csak egy tinédzser, vagyis egy olyan korcsoport tagja, amelyik hajlamos a népesség tisztességesen dolgozó részét hülyeségekkel zaklatni csupán szórakozásból… na, azért még megérdemeltem volna egy rendes választ, nem?

És ekkor kopogtattak az ajtón. Meg sem szólalhattam, anya már be is nyitott. Mondtam én, hogy balesetveszélyes, amikor itthon van.

– Jöttek hozzád. – Nem is hallottam, hogy csengettek. Ez már az elmeborulás jele. Láttam anya arcán, hogy valami nem stimmel, vagyis ne átlagos látogatóra számítsak.

– Nem volt – érkezett a válasz az Aréna infóvonalán.

– Értem, köszönöm – hadartam. El sem köszöntem, szakítottam a vonalat, és szinte ledobtam a mobilt az asztalra.

Túl egyszerű lett volna, ha kiderül, egy szimpla bevásárlóközponti rendezvényről szól ez az egész.

Miközben anya hátával az ajtófélfának lapulva oldalra fordult, Janó masírozott be a szobába.

Helyes volt, olyan rosszfiús módon. Ráadásul most a szél jó alaposan megtépte sötét, dús haját, arca kipirult, amitől még jobban érvényesült acélszürke, örökösen haragos tekintete.

Borús ábrázattal köszönt, én viszont – hogy anya veszélyérzetét minimálisra csökkentsem – rámosolyogtam.

– Szia.

– Elég fülledt itt – nézett körbe a szobában anya. – Hagyd nyitva a szobád ajtaját, hogy mozogjon egy kicsit a levegő, jó? – parancsoló pillantás, majd Janó mellett kivonult a szobából. A srác utánanézett a válla felett.

– Úgy emlékeztem, hogy jobb fej volt – jegyezte meg keserűen.

– Akkoriban nem járt hozzánk a rendőrség. – Végül is anya volt az, aki nem akarta elhinni, hogy Janó bármiféle rosszat is tett, szóval ő csak ne szóljon be neki. Nyilván nehéz volt kiverni a fejéből a képet, ahogy a szeme előtt cseperedett fel. Pedig Janó akkor már átment „zűrösbe”, amikor elköltöztünk a szomszédjukból. Azóta meg csak rosszabb lett: bandázás, piálás, meg amiről még nem tudunk. Aztán ott van az a rablótámadás, amivel hamisan megvádolták, és majdnem sikerült is ráverniük…

– Kellene valami? – kérdeztem nem túl barátságosan.

– Nem, hallod, csak átugrottam megkérdezni, hogy vagy – mondta gúnyosan. Az ágyamra ült, és úgy nézett körbe a szobámban, mintha nem járt volna még itt. A forgós székemmel követtem a mozgását.

– Jól, köszi. Közös szelfit? – Úgy tettem, mintha a mobilom után nyúlnék.

– Legfeljebb az élettelen testemmel – morogta.

– Fura, Vica is mindig ezt mondja – sóhajtottam. – Szóval, mi kéne?

Janó ültében körbefordult, majd mint valami alibit, felkapta a széles ablakpárkányról a plüss virágpalántámat.

– Ez meg mi? – mutatta felém. Üres időhúzás, tuti, hogy valami nagyon érdekes lesz itt nemsokára.

– Aminek látszik.

Janó leeresztette a virágot a combjára, és rám nézett.

– Ki kéne nyomtatni egy fájlt.

Ennyi? Ez azért nem olyan nagy cucc, hogy ennyire kínlódjon. Viszont nehéz volt elhinnem, hogy én vagyok az első olyan ember, akihez nyomtatás-kérdésben fordulni tud. De ha már itt volt…

– Oké. Tíz forint per oldal. Neked. Min hoztad? – kérdeztem, és nekiláttam, hogy előhalásszam a nyomtatót. A lényeg, hogy minél gyorsabban túl legyünk az egészen. Janó némán figyelte, ahogy félrelököm a széket, letérdelek az íróasztal elé, és kiráncigálom alóla a nyomtatót.

– Nem neked kell kinyomtatni – mondta, amikor végre nagy nehezen végeztem, és élvezettel sütkérezett a mérges tekintetem fényében. – Neked csak meg kell szerezni.

Elkapott a mély rossz sejtelem.

– Megszerezni? – Visszahuppantam a székemre.

– Azt mondtam, nem?

– Mondd, hogy valaki lefényképezett titeket Rékával, és azokat a képeket akarod visszaszerezni.

Janó és Réka már hónapok óta jártak, ami magában nem lett tizenharmadik hét / nyolcvankilencedik nap volna nagy szám, de ha róluk volt szó, akadt pár nem annyira hétköznapi körülmény. Például Balázs (aki nem mellesleg Réka bátyja), Márk és a többiek is gyűlölték Janót. Vagy az az apróság, hogy Janó és a bandája a Réka-féléket a pénzük miatt alapból megvetették. És a legnagyobb poén: Janó bátyja az egyik, aki rács mögött van Réka elgázolásáért (a graffitiboltos apja mellett), azért a gázolásért, amivel most Márkékat vádolják.

Ez a pár apróság az oka annak, hogy ezek ketten nem igyekszenek elmondani mindenkinek, hogy együtt vannak. Én is csak véletlenül jöttem rá. Azóta is vágyom a részleges memóriavesztésre.

– Nem éppen. Sokkal egyszerűbb. – Ja, én is attól félek, látszott is rajta, hogy semmi bukta nincs benne. – Réka gépén van egy fájl, azt kellene elküldened nekem mailen.

A rossz érzéseimet felváltotta a totális értetlenség. Ha Réka gépéről van szó, miért van rám szükség?

– Miért nem…

– Réka nincs itthon, azt se tudni, mikor jönnek haza, nekem meg most kell – előzött be Janó.

– Jönnek? – visszhangoztam.

– A tesójánál van – húzta el a száját.

– Melyiknél?

– Barnabásnál. Réka és az egész családja kiment Amerikába. A tesója idegileg legyengült, ez a hivatalos szöveg. Kész őrület, nem? Fizetik neki, hogy kint legyen, egy menő egyetemre járhat, egy ötcsillagos lakásban lakik, ő meg csak nyavalyogni tud. Ha én lennék a helyében…

– Te és az egyetem?

– Tudod mit? Ha valaki fizetné, hogy az Államokban éljek, akkor még azt is bevállalnám. Az a fickó egy lúzer. Megártott neki apuci pénze.

– Vagy talán az, hogy nem tudja, mi van az öccsével. És hagyták, hogy ezen egyedül rágódjon egy full idegen helyen, full idegen emberek között, miközben ők itthon egymást támogatva sem tudnak túljutni rajta.

Janó összehúzott szemekkel meredt rám.

– Tökmindegy – mondta végül, lendületét vesztve.

– És nem ér rá ez a nyomtatás, amíg Réka hazaér? – tértem vissza a témánkra.

– Szerinted, ha ráérne, akkor itt lennék? – csattant fel.

– Nem tudhatom, jöhettél megnézni, hogy vagyok. Mostanában eléggé összebarátkoztunk, nem? – vetettem rá egy bájvigyort.

– Össze fogunk, ha megszerzed a fájlt – vicsorgott rám, amit szerintem egy hasonló bájos mosolynak szánt.

– Milyen fájlt? – szegeztem neki a kérdést. Fura kifejezés ült ki az arcára, láttam, hogy remélte, megússza a témát.

– Az apja bankszámlaszámai és a netes jelszavai – válaszolta holt komolyan. – Leszippantjuk a pénzt, aztán megszökünk.

– Aha. Benne vagyok. Mármint a pénzleszippantásban, nem az elszökésben…

– Akkor hozod a fájlt? – Hihetetlen, hogy azt hitte, tényleg csak ennyi, és igent mondok.

– Milyen fájlt? – tettem fel újra a kérdést.

Sóhajtott egyet, és jó nagyot csavart a virágom plüssel bevont drótnyakán.

– Elmondom, de ez nem publikus – szögezte le előre. – És nem is magam miatt vagyok itt – bökött felém. – Réka akarja. Én úgy vagyok vele, hogy ha nem jött össze, akkor nem jött össze. Őszintén, én szarnék bele. De Réka elég dühös. És ha arról van szó, még meg is értem egy kicsit.

Hát, a bevezető elég vegyes érzéseket keltett bennem. Réka dühös? Az már elég kemény sztori lesz. Még akkor sem rágott be igazán, amikor kiderült, hogy módszeresen benarkózták, hogy jól teljesítsen a matekversenyeken.

Megvakarta az arcát a szeme alatt.

– Az van, hogy volt ez a szorgalmi feladat magyarból. Egy házi dolgozat. A tanárnő azt mondta, ha valaki beadja, és nagyjából értékelhető, kap egy kisötöst.

Nem volt épp rózsás kedvem, de az, hogy Janó szájából hallom a kisötös szót, valahogy mégis megmosolyogtatott. Ő is hasonló reakciótól tarthatott, amikor nehezen kezdett bele a témába.

– Akinek pedig nagyon jól sikerül, rendes ötöst is kaphat. Ha látja, hogy tényleg dolgoztunk vele. Engem persze hidegen hagyott – rántotta meg a vállát Janó flegmán, miközben a plüssvirágom szárát gyötörte –, életemben nem csináltam még szorgalmi feladatot, házikat se nagyon, de Réka valahonnan megtudta, és teljesen… – egy pillanatnyi szünet – beleállt. Azt mondta, megcsináljuk a legjobbra, és megkapom azt az ötöst. Ha pedig megvan, már majdnem biztos, hogy nem húznak meg félévkor. Félévkor – ismételte enyhe méltatlankodással. – Hol van az még?

– Pár hét – válaszoltam meg a költői kérdést. – Tantárgyanként legfeljebb csak egy felelés, egy doga… – soroltam a plafont bámulva –, és ha jó fej a tanár, enged javítani, de ha nem…

– Két hülye stréber – intézett el minket Janó nem annyira utálatosan. Sokadszorra könyveltem el magamban, hogy ez a Rékadolog elég komoly lehet nála.

– És akkor most mi a baj? A hádéval. – Aggódva figyeltem, mit művel Janó a plüssvirágommal, mert miután az egyik irányban teljesen lehajlította a szárát, mintha maximálisan lekókadt volna, és most a másik oldalra próbálta csavarni.

– Tegnap kellett volna leadni, de én… nem tudom, sehol nem találtam azt a szart, pedig kinyomtattuk, eltettem, és elő sem vettem. Na, mindegy. Szóval nem tudtam odaadni a tanárnőnek. Én hagytam volna az egészet a francba, de amikor Réka megtudta, megint teljesen kiakadt. Azt beszéltük meg, hogy ma dumálok a tanárnővel. Őszintén, azt hittem, hogy simán elküld a francba… de nem. Viszont képzelheted, milyen képet vágott, amikor közöltem, hogy kész a hádém, csak elkeveredett, és Hemingway-re készüljön. – Elvigyorodott. – Annyit mondott, hogy más is kért már haladékot, és nem lenne fair, ha nekem nem adná meg a lehetőséget, szóval hétfő reggelre kell leszállítanom a hádét.

– Aha. Tök jó fej. És most?

– A szívás ott van, hogy nem találom. Sehol sem. Otthon sincs, pedig mindenhol megnéztem. Nincs meg. Ki kell nyomtatni még egyszer, és csak Réka gépén van meg. Azon írtuk, azon nyomtattuk ki… minden ott van. És abban a házban nem várnak engem tárt karokkal, már ha érted.

– Aha. – Így már egy kicsit világosabb volt a dolog. – Ott vannak Réka barátnői. – Közülük legalább ketten tudnak arról, hogy Janó és Réka járnak, és egy öribari még kevésbé gyanút keltő, mint én, aki alig ismerek valakit abban a családban.

– Nem tudsz egyszerűen csak segíteni, ha megkérünk valamire? – mordult fel ingerülten. Kényes pontra tapintottam.

– Tudok – feleltem. Kár ragozni, ez az email-küldéses dolog nem olyan nagy szám, és simán belefér. Egyetlen apró bökkenő a kérésükkel az, hogy Rékáék háza egy utcában van Márkékéval, ami drasztikusan megnöveli annak az esélyét, hogy összefutok Márkkal vagy Karesszel, vagy akár mindkettővel. És ahogy elképzeltem a jelenetet, nem nagyon tetszett az összkép. – Holnap délelőtt, tíz körül jó? – Szombaton tízkor ezek ketten még javában alszanak. Tökéletes időzítés lenne.

– Jó.

– Oké – biccentettem. – Úgy egyébként ki is fog engem beengedni, ha az egész család Amerikában van?

– Van egy ember, aki a kutyákat eteti. Ha innen elmentem, mindjárt beszélek is Rékával Skype-on, Réka meg beszél vele, hogy ha tud, holnap tíz körül menjen etetni és akkor ott lesz, hogy beengedjen – magyarázta, mintha ez teljesen perfekt terv lenne. – Réka azt mondja majd, hogy valamit ott felejtettél.

– Cseles.

– Sokat is gondolkoztunk rajta – húzta el a száját Janó. – És senkinek egy szót se! A dogáról sem tud hármunkon kívül senki, és maradjon is így.

– Soha, senkinek, semmilyen körülmények között.

– Ajánlom is – állt fel. Elindult kifelé, de egy lépés után tekintete lesiklott a tök feleslegesen előrángatott nyomtatóra. – Ez a nyomtatód? – kérdezte nem leplezett lenézéssel. Most nem azért, de nekem legalább van. – Mennyit bír ez?

– Hát, nem tudom – töprengtem el a nyomtatót méregetve.

– Már nem azért… – visszakozott –, csak Réka nagyüzemijéhez vagyok szokva. De neki kell is, tudod, mindent harmincszor nyomtat ki. Kinyomtatja, leellenőrzi, talál benne hibát, kijavítja, megint kinyomtatja, megint ellenőrzi, megint talál benne hibát és kijavítja, és kezdődik újra.

– Az esőerdők nevében köszönjük.

– Átadom. Mi ez a baromság? – Most meg a monitor ragadta meg a figyelmét.

– Mi? – pillantottam hátra. A képernyőn még mindig a pendrive-ostól kapott word-doksi és az egyetlen nagyis-kürtős kalácsos-arénás mondat virított. Janó mellettem állva a vállam felett simán elolvasta a szöveget, és hát nem csoda, hogy rácsodál kozott, hogy milyen hülyeségeket firkálgatok én itt össze. – Ja, semmi. – Ezt úgysem lehet kimagyarázni.

– Ugye, te nem? – nézett rám „valld be” tekintettel, de persze nem fejezte be.

– Én mit nem? – Azonnal lázba jöttem. Azt hiszem, ezzel elárultam neki, hogy 1) fogalmam sincs, miről beszél, 2) de durván nagyon akarom tudni.

– Nem is tudod, mi ez?

– Szerinted? – vágtam rá ingerülten. Ha tudnám, nem kérdeztem volna. – Miért, mi ez?

– Én sem tudom – rántotta meg a vállát lazán és továbbment.

– Elég fontos lenne – szóltam utána. – Ha tudod, lécci…

– Mondom, hogy nem – hurrogott le. Nekem végtelen hosszú időnek tűnt, amíg eljutott a küszöbig, és már tényleg majdnem kifordult a szobából, keze az ajtófélfán, mint valami elfuserált tengelyen, ami segít neki bevenni a „kanyart”.

– Upsz… – nyikkantam meg az utolsó pillanatban. – Most jutott eszembe, hogy nem is érek rá szombaton.

Nem tudom, miért csináltam. Jó, oké, tudom, de nem is gondolkodtam rajta, mert ha gondolkodom előtte, nyilván felfogom, hogy nagy szemétség, meg minden, de így csak annyit értettem, hogy Janó segíthetne, de önszántából nem akar, nekem pedig van valamim, amivel rávehetném.

Janó lassan felém fordult, a szeme összeszűkült.

– Mi van?

– Mit jelent ez? – biccentettem a monitorom felé.

– Nem tudom – felelte ridegen.

– Lehet, hogy nem is érek rá a hétvégén – ismételtem meg, állva a tekintetét. – Akkor hogy is lesz? Nem fogod tudni odaadni a tanárnőnek a hádét hétfőn, ugye? – Anyu szemtelennek nevezne, Karesz pofátlannak.

Janó tett felém egy lépést.

– Mi ez? – hajtogattam, már nem is fárasztva magam azzal, hogy jelezzem, a word-doksis mondatról beszélek. Janó arca ellazult. Odalépett elém, mint aki csak meg akarja nézni még egyszer, mert már nem emlékszik pontosan. Gyorsan én is az asztal felé fordultam, amivel viszont mögém került, és már éreztem is nehéz kezét a vállaimon, ahogy erősen belemarkolt.

– Oké, akkor legyen barter. Te intézed a fájlt, és elmondom, amit tudok.

– Jó – nyögtem. Mielőtt elengedett, lendületes mozdulattal lenyomott, amitől még a székem is megnyekkent.

– Majd még dumálunk. – És már el is tűnt. Még hallottam az előszobából anya hangját, ahogy cseveg vele pár percig, gondolom, a család volt a téma, aztán elnémult a ház. Nem sokáig.

– Mit akart? – tűnt fel anya az ajtóban, arcán aggódó kifejezés.

– Megkért, hogy csináljunk meg egy balhét, de mondtam, hogy mostanában már nem lopok autókat.

– Az jó.

– A 4-6-os villamos a tuti – mosolyogtam rá. – A szakosodás fontos. Biztos Ádám is ezt mondaná. – Mondjuk, anya vőlegénye éppenséggel nem bűnügyekkel foglalkozó ügyvéd, de ebben csak egyetértene. – Mikor jön?

– Majd valamikor – vonta össze a szemöldökét anya. – Még mindig nem mondtad meg, mit akart.

– Bajban van… – anya arcán sötét árny suhant át –, nem komoly, segítenem kell neki, hogy megkapjon egy irodalom ötöst.

– Tényleg? – Nyúlt meg anya ábrázata a merő csodálkozástól. – Át akarsz verni.

– Nem, tényleg, egy hádéban kell segíteni – pontosítottam a meggyőző erőt növelendő. Anya még pár másodpercig gyanakvóan méregetett.

– Hát legyen, ha nem akarod elmondani, ne mondd el, majd a rendőröktől megtudom – és jobbra el.

Szóval a hétvégén valamikor megtudom, mit is akar a pendrive-os, vagy legalábbis egy részét valószínű. Mert egyben biztos lehettem: Janó sohasem vágna át így. Na, meg főleg azért, mert láttam az arcát, amikor elolvasta a mondatot.

Kikaptam a pendrive-ot a gépből, és az asztalom fiókjába, annak is az aljára, pár telefirkált jegyzetfüzet alá süllyesztet tem. Manapság nem lehet elég óvatos az ember az ilyen pendrive-okkal, néha-néha lába kél egynek.

Pár pillanatig üres fejjel meredtem a monitorra, és csak aztán ugrott be, hogy jutott mára még egy másik borítékom is.

Előkotortam a táskámból a már gyűrött, enyhén koszos borítékot, és kihúztam a papírlapokat belőle.

Csak így, teljes tartalmával a kezemben tudatosult bennem, hogy ez nemcsak egy darab írásba foglalt vallomás, hanem rögtön négy. Mind a négy tanúé.

Pár perc alatt átfutottam mindet, majd alaposabban átrágtam a sorokat, de egyik módszer sem működött: semmi, de semmi használható egyikben sem. Csalódottan eresztettem le az asztalra a lapokat.

Kezemben a négy, rendőrségen tett tanúvallomás, és egyik sem cáfolja meg, hogy az én drogos édesapám gyilkos.

85. nap

86. nap

87. nap

88. nap

89. nap

90. nap

91. nap

Másnap délelőtt borús, hideg idő volt, az ég fekete, bár családi kedvenc meteorológusunk nem jósolt vihart, én mégsem lepődtem volna meg, ha mégis rám tör egy, miközben Rékáék felé megyek vagy onnan jövök. Mert persze csak akkor szakadhat le az ég, ha én alatta állok.

Rékáék háza a Harangvirág közben állt, ami ilyen névvel simán passzolt volna egy szappanoperába. Az elmúlt hetek történéseivel meg pláne. Az összesen öt pompázatos házból összecsapott zsákutca teljesen néptelen volt és szürke, mégis összeszorult gyomorral céloztam be Rékáékat. A Domonkos-ház, Márk és Karesz otthona pont az utca végében állt; aki kinézett az ablakból, mindent látott, ami ott történt.

Ha valaki meglát és esetleg rákérdez, mégis mit keresek én Rékánál, felkészültem egy mesével: Rékánál voltam a múltkor, és véletlenül a szobájában hagytam az egyik füzetemet, amire most nagy szükségem van. Döbbenetes és nagyon hihető. Döbbenetes és némileg hihető. Maradjunk ennyiben.

Ahogy odaértem a kapuhoz, messziről, nagyon messziről hallottam a család vérebeinek csaholását. Lehet, hogy a gazdijukon kívül senkire sem hallgatnak, ezért bezárták őket a pincébe, és egy kis ablakon keresztül dobálják le nekik a kaját.

Nyúltam a csengőhöz, és a mutatóujjam már a gombhoz ért, amikor kivágódott a ház ajtaja, és feltűnt az exem, Bence, karjával vadul integetve a feje felett. Megdermedtem.

Az első gondolatom az volt, hogy ha megnyomom a csengőt, rám ugranak a kutyák, és nekem végem.

A második az, hogy kinyírom Janót. Csak azért nem fojtott meg a mini zsarolási kísérletemért, mert tudta, hogy még így is ők szívatnak meg engem jobban azzal, hogy tudtomon kívül rávesznek, találkozzak a volt barátommal. Azzal, akivel hosszú hónapokig sikeresen kerültük egymást. És bele is sétáltam a csapdába.

Kinyírom. Egymás után mindkettőt, Janót és Rékát. És akkor nem lesz gondjuk a coming outtal sem. Még nekik is jót teszek. És ha már ilyen szupi kis tervem van, akkor nincs is miért találkoznom Bencével, szóval akár hátat is fordíthatnék és elme hetnék.

Igen, ez is tök jó ötlet.

Bence közben már megtette a ház ajtaja és a kapu közötti távolságot, és most ott állt előttem teljes testi valójában. Szőke haját homlokába fújta a szél, és a hidegtől villámgyorsan kipirosodó arcából szinte világlott tengerkék és erősen szemrehányó tekintete. Legutóbb is itt láttam, Réka szülinapi buliján. Akkor kapásból menekülőre fogtam, leléptem innen, és most is erősen dolgozott bennem az életösztön: elhúzni.

– Nem mondták, hogy ne csengess? – köszönt szemrehányóan. Komolyan, mintha piát akarnánk lopni az anyja szobájából a haverja bulijára. Ja, az már megvolt.

És ez baromira nem fair. Ő tudott mindenről, én meg durván át lettem verve. Arról volt szó, hogy pont fordítva lesz.

– Nem rémlik – mormoltam. Kinyitotta a kaput és beengedett, de közben folyamatosan az ajtó melletti ablakot bámulta, nem értettem, miért. – Te az ablakból figyeltél?

– Így volt megbeszélve, nem? – kérdezett vissza nem túl barátságosan.

– Hát valakivel biztos.

– Mi van? – nézett rám értetlenül. Hát tőlem te nem tudod meg, hogy mennyire átvertek, hallod.

Ahogy némán besiettünk a házba, szemem megakadt a papucsán. Elég otthonos, ami azt illeti.

– Megetetted a kutyákat? – kérdeztem szórakozottan, ahogy becsukódott mögöttem az ajtó.

– Hm? – reagált. Fogalma sem volt, miről beszélek, az anyjával jött, aki Csányi Endre asszisztenseként dolgozott itt. Ennyi kamut, de komolyan.

– Anyukád? – kérdeztem.

– A dolgozószobában lesz még jó sokáig, szóval van időd – felelte. Tetszett ez az egyes szám második személy, mert úgy tűnt, ő nem akar velem jönni Réka szobájába, amitől azóta erősen féltem, ahogy megláttam a küszöbön a karjával kalimpálni. Kettesben vele lenni egy szobában… Még a végén beszélgetni támad kedve, és annak a gondolatától irtóztam, nem hiába kerültem én olyan vehemensen.

De ha csak a kaputól kísér a házig, na meg persze vissza, nem lesz itt baj.

Miután pedig ilyen szépen lezártam magamban, hogy semmi probléma nincs, azonnal fel is bukkant a folyosó végén egy alacsony, kétcopfos lány. Farmerben, bokazokniban, rövid ujjú, tapadós és mélyen kivágott pólóban, ami nagyon menő ilyenkor, mínusz tizenvalahány fokban.

Na jó, itt valami nagyon nem stimmel.

– Ő Lujzi – mutatta be Bence. Lujzi. Hát ki más? – Az alibink.

– Az enyém is? – méregettem a lányt. Lujzi vészes lendülettel elindult felénk, már azt hittem, a végén kezet akar fogni velem.

– Ha hiszed, ha nem, nem szoktam anyát elkísérni mindennap, ha dolgozni megy – mondta Bence. – Kellett valami jó szöveg, amivel rávehettem, hogy jöhessek vele.

– És Lujzi az? – Jesszus, ugye ez kimondva nem hangzott olyan féltékenyen, mint ahogy én éreztem?

– Vele fogom táncolni a keringőt a szalagavatón, és azt adtam be anyának, hogy azért akarok eljönni szombaton ide – arcára a „ez totál képtelenség” kifejezés ült ki –, mert itt szeretnék gyakorolni Lujzival, otthon teszünk egy lépést és mindent le is vertünk, itt viszont simán elférünk.

– És ez még igaz is – tette hozzá Lujzi Bencére mosolyogva.

Oké. Tök jó terv, de ki a fene ez a Lujzi? Mert az száz, hogy nem Bence osztálytársa, őket már arcról felismerem, és ez a lány nincs köztük, szóval… miért is vele táncol a szalagavatóján Bence? A nagy kérdés, ki kért meg kit és miért? Na meg hogy engem miért idegesít ez az egész.

– És bevette? – csodálkoztam, kósza pillantást vetve a ház belseje felé.

– Be hát. Az sem ártott, hogy egyszer már próbáltunk itt egy kicsit, szóval könnyebb volt mondogatni, hogy milyen jó ez a nappali a próbához, mert nagyobb és kényelmesebb.

– Próbáltatok itt? – csodálkoztam. Nehéz volt elhinni, hogy az általam elképzelt Csányi Endre birkatürelemmel nézte, ahogy ezek ketten keringőznek a nappalijában.

– Csak egyszer. Múlt szerdán, azt hiszem. Meg azt hiszem, azt is mondtam, hogy közelebb van Lujziékhoz, ezért is jobb lenne itt – vonta össze a szemöldökét, ahogy felidézte a dolgot.

– És tényleg? – néztem Lujzira szórakozottan, csak hogy úgy tűnjön, érdekel.

– Dehogy, ez itt jóval messzebb van, mint Bencééké – legyintett a lány –, de Bence megkért, hogy jöjjek, én meg pont ráértem, szóval jöttem.

– Rendes tőled, köszi. – Most már beszédes pillantásokat vetettem a ház belseje felé, hátha veszik az adást. És igen, Bence megindult a lépcső felé.

– Tudom, melyik Réka szobája, nem kell feljönnötök – mondtam gyorsan. Ez így nem volt teljesen igaz, de néhány ajtónyitogatással célhoz értem volna, és sok mindent megtettem volna, hogy egyedül csinálhassam végig. Bence mintha hirtelen meggondolta volna magát, most tanácstalanul pislogott hol Lujzira, hol a lépcsőre. – Hárman kicsit sokan leszünk – győzködtem tovább.

– Ez, mondjuk, igaz – jegyezte meg Lujzi. Megint átsuhant a fejemen a kérdés, mégis ki ez, de lássuk be, nem tartozott rám. Miután egy egymásra villantott tekintettel megegyeztek abban, hogy tényleg szerencsésebb, ha egyedül teszem, amit kell, félreálltak az utamból.

Mielőtt elindultam volna a lépcsőn, gyors pillantást lövelltem a dolgozószoba felé, de még mindig semmi gyanús nesz. A lehető leghalkabban felsiettem az emeletre.

Nem is olyan rég jártam a Csányi-ház emeletén. Akkor épp Balázs szobájában volt dolgom, és amikor azt feltételeztem, hogy a két tesó szobája nem esik egymástól távol, nem tévedtem. A Balázséval szomszédos ajtóval próbálkoztam először, és azonnal sikerrel jártam.

Réka szobája méretben szinte duplája Balázsénak. Talán arra gondoltak, hogy a lányoknak sokkal nagyobb tér kell a „kibontakozáshoz”, mint egy fiúnak. Belépve fura, erőtlen virágillat – gondolom, Réka parfümje – csapta meg az orrom.

Körbenéztem. Minden olyan nagy és „csajszis”, amit valahogy nem vártam volna Rékától. Franciaágy, az a fajta, amit anya sose venne meg nekem, és nem csak a helyszűke miatt. Hatalmas ruhásszekrény, de még ezen kívül egy pink rózsaszín vászonnal bevont rúd húzódott végig a fal mentén fejmagasságban. Ezen is ruhák lógtak.

Az íróasztal az ablak alá tolva. Zsúfolt, egyik oldalán egy stószba pakolva matekkönyvek, és rajta két spirálfüzet.

A számítógép kérte a jelszót, amivel most a ritka kivételes alkalmak egyikekor nem volt bajom, Janó még péntek este elküldte nekem Facebookon, ahogy azt is, hogy melyik mappába mentették, és hogy nevezték el a fájlt. Elővettem a mobilom, hogy előkeressem azt az üzenetet. A kijelzőn ott villogott a kis ikon, miszerint újabb üzenetem érkezett. Janótól.

Ne csengess, eléd mennek.

Kösz. Ezt is.

Nem is vacakoltam, egyből az internetablakot nyitottam meg, hogy az e-mailemből elküldjem a fájlt.

Minden ment is zökkenőmentesen, a fájlt a megadott helyen megtaláltam. A nevét nem is kellett volna elárulni, hamar rájöttem volna: „hemingway janó <3333”. Gyorsan csatoltam, a szövegbe biggyesztettem egy nem túl kedves emoticont (ennyit megérdemel, miután nem beszélt nekem Bencéről), és elküldtem Janónak. Feladat letudva.

Kikapcsoltam a gépet, még a széket is gondosan visszaigazítottam a helyére, és elindultam kifelé. Csak ezután figyeltem fel az egymásra halmozott másik három könyvre a számítógép mellett: mindegyik könyvtári volt.

Kezembe vettem a legfelsőt. Carlos Bakertől a Hemingway the Writer as Artist. Világos, hiszen Hemingway a házi dolgozat témája. Belelapoztam. Vadiújnak tűnt, nem sokszor vehették kézbe eddig, de most vagy négy-öt post-it lógott ki belőle.

– Mit nézel? – csendült közvetlenül mögöttem Bence hangja. Túlságosan elmerültem a gondolataimban, hogy észrevegyem, ahogy besomfordált, és még ahhoz is, hogy megijesszen. Besorjázott mellém. – Már nem tudtam, mit csinálsz, inkább feljöttem, hogy megnézzem, mi van – magyarázta, majd a könyvre pillantott. – Ez az, amiért jöttél?

Az első gondolatom az volt, ha letagadom, esetleg érdekelni kezdi, miért van szüksége a tizedikes Rékának Hemingway-ről szóló könyvekre. Az én dolgaimat már a kapcsolatunkból kifolyólag sem firtatná, az holtbiztos.

– Igen, ezekért – válaszoltam azonnal és villámgyorsan felmarkoltam a másik két könyvet is.

– Már nem tudtam, hol vagy – mondta csak úgy mellékesen a könyvekre szegezett tekintettel. Hát ja, három könyvet megkeresni alapból nem tartana sokáig.

– Nem ott volt, ahová Réka mondta, hogy tette – magyarázkodtam perfektül. Ezt hárítsa, ha tudja.

– Hemingway? – olvasta le a borítóról. – Minek az neked?

– Törihez kellett, és a múltkor itt hagytam véletlenül – hazudtam, és ahogy vártam, ezzel le is zárta a témát. Elindultam kifelé, de ő nem jött velem. Eleinte nem akartam tudomást venni arról, hogy lemaradt, de az ajtónál állva már nem tehettem úgy, mint aki nem veszi észre. Pedig milyen jó lett volna csak úgy egyszerűen rácsapni azt az ajtót kívülről.

– Nem jössz? Az előbb még sietnem kellett az anyukád miatt – emlékeztettem.

Az arcát látva már azt is el tudtam képzelni, hogy Lujziról akar velem beszélni. Pont most, hosszú hónapokkal azután, hogy már nem járunk, úgy érzi, be kell avatnia a kapcsolatukba, amikor viszont együtt voltunk, nem érezte szükségét, hogy elmondja, elmegy smárolni egy lánnyal a nemtudomhová.

– Ha előjön, legfeljebb majd kimászol az ablakon.

– Ja, jó – törődtem bele. Aztán hirtelen beugrott valami. – Kérdezhetek valamit?

– Igen – válaszolta vérkomoly képpel.

– Emlékszel, meséltem neked arról, miket csináltam, amikor apát gyilkossággal vádolták.

Bence a homlokát ráncolta. Egyértelműen nem erre a témára számított, és őszintén, enyhe elégtételt éreztem.

– Persze.

Tettem felé pár lépést, a három könyvet a mellkasomhoz szorítottam.

– Ez most nagyon fontos nekem, szóval légyszi, legyél őszinte, jó? Egyáltalán nem leszek dühös – füllentettem. – Beszéltél róla valakinek?

– Adrienn, senkinek, de tényleg senkinek nem árultam el semmit abból, amit akkor elmondtál nekem. Megígértetted velem, hogy nem teszem, és nem is tettem – mondta határozottan, egyenesen a szemembe nézve.

Száz százalékig hittem neki.

– Jó – hátráltam vissza az ajtóhoz.

– Miért? Valami gáz van? – kérdezte leeresztve, és mintha aggódást hallottam volna ki a hangjából.

– Nem, dehogy… csak légyszi, még mindig ne mondd el senkinek. – Rátettem a kezem a kilincsre. – Jó?

– Persze. – Gondterhelten fürkészte az arcom. – De ha baj van, akkor szólj, oké?

Ja, hogyne, te leszel az első.

Azért bólintottam, mert hát rendes tőle, hogy próbálkozik, még ha nem is gondolja komolyan.

Ezután már végre ő is megindult. Ahogy a folyosón baktattunk nagy szótlanul a lépcső felé, hirtelen eszembe jutott valami, és tulajdonképpen nem is gondolkodtam, amikor berontottam Balázs ajtaján. Átsprinteltem a szobán, az íróasztaláig, lehajoltam – de nem, a gépházról még mindig hiányzott a titokzatos hordozható merevlemez.

Fura is lett volna, ha az, aki elvette, eltette vagy rosszabb esetben ellopta, valamiért váratlanul mégiscsak visszarakja.

Bence döbbenten figyelte az akciómat.

– Karesz mondta, hogy nézzek meg neki valamit – magyarázkodtam. Bence meg ezután nem kérdezősködött.

Odalentről felhallatszott egy Green Day-szám, amit nem nagyon értettem, mert hát elvileg ezek ketten keringőt gyakoroltak, és hát az az alibim lényege, hogy Bence anyja hallja, szól a zene, vagyis zajlik a próba.

Letrappoltam a lépcsőn, Bence két lépéssel mögöttem. Lujzi elénk sietett, aggódó pillantásokkal bombázva minket.

– Sikerült? – Érdekelt volna, hogy ezzel most pontosan mire is céloz. Megtorpantam a lépcső aljában, ahonnan a legrövidebb és a leggyorsabb út vezetett a bejárati ajtóhoz.

– Persze. – Felmutattam a három könyvet, amit azóta a kezemben tartogattam. – Green Day? – kérdeztem, amolyan társasági hangnemben.

– Aha. Tök jó, nem? – vigyorodott el Bence, megkerülve engem. – Végül ebben állapodtunk meg. Mi kezdtük a Linkin Parkkal, ők meg Taylor Swifttel – beszédes, szörnyülködő oldalpillantás Lujzira. Hallottam már fura szalagavatós keringőzenékről, de a Linkin Park még nekem is verte a lécet.

– Jaj, ne már – bokszolta oldalba a lány játékosan. – Én soha nem mondtam, hogy legyen Taylor Swift. Azok a többiek voltak. Én a shrekes számot mondtam – ment át védekezőbe, már nekem szánva a szavait.

– Az jó szokott lenni – reagáltam le szórakozottan, a tarisznyámat igazgatva. Ide én sehogy be nem erőszakolok három könyvet.

– Ezt mondtam én is