részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karl Ove Knausgård: Om sommeren, Forlaget Oktober, 2016

A könyv fordítását támogatta a NORLA

Copyright © 2016 by Karl Ove Knausgård
All rights reserved
Illusztráció © Anselm Kiefer
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Kúnos László
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
A kötetet az eredeti kiadás alapján Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 3817 8

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Június

Szórófejek

Gesztenyefák

Rövidnadrág

Macskák

Kemping

Nyári éjszaka

Nyári délután

Intelligencia

Hab

Nyírfa

Csigák

Ribizli

Nyári eső

Denevér

Motorcsónak

Farkas

Könnyek

Habverők

Napló, június

Július

Gyep

Jégkockák

Sirályok

Muslicák

Meggyfák

Makréla

Darázs

Kaszkadőrbemutató

Játszóterek

A denevér

Grill

Sting

Erdei deréce

Kutyák

Gjerstadholmen

Szúnyog

Ájulás

Gleccsertál

Napló, július

Augusztus

Ruhák

Fagylalt

Só

Giliszta

Ekelöf

Bicikli

Backer

Cinizmus

Szilva

Bőr

Lepkék

Tojás

Bőség

Kecskedarázs

Cirkusz

Ismétlődés

Rákhalászat

Katicabogarak

Anselm Kiefer képei

Június

Szórófejek

Vízszórófej birtokosa vagyok, ám ez sose érintett meg igazán, a szórófej egyike volt azoknak a tárgyaknak, amiket akkor vásároltam, amikor megvettük a házat, a fűnyíróhoz, metszőollóhoz, gereblyéhez és egyéb kerti szerszámokhoz hasonlóan. Igaz, a locsolócsövet számtalanszor csavartam a csaphoz a nyári ház tornácán, hallottam, ahogy a víz először sistereg, majd fröcsköl, aztán láttam, amint a vékony vízsugarak felemelkednek a kertben, akár öt méter magasra is, megcsillannak a napfényben, majd lassan átlendülnek az egyik oldalra, aztán felemelkednek, és a másik oldalon érnek földet, és ezt a mozdulatot, amelyet gondolatban mindig egy integető kézhez hasonlítottam, soha nem éreztem magaménak vagy magamhoz közelinek, mintha az, amit képvisel, engem nem képviselne, más szóval, az az élet, amit itt élek, tulajdonképpen nem az én életem, és csak véletlenül élem itt éppen most. Ilyen súlyú következtetést levonni egy lyukakkal teli, vizet spriccelő, ív alakú fémcsőből talán kissé erőltetettnek tűnhet, de a gyerekkorom nyári emlékei közül a szórófej a legmeghatározóbb, ez az a tárgy, amely az emlékezetemben a legtöbb hangulatot és eseményt gyűjtötte maga köré, ez emlékeztet a legtöbb mindenre. A lakónegyedünkben minden háznál volt szórófej, mindegyik ugyanaz a típusú, így a vékony vízsugarak csillogó íve verőfényes nyári napokon mindenütt látható volt. Az udvarokon, a gyepen nem volt ember, a működő szórófejek mintha a maguk önálló életét élték volna, mintha óriási, barátságos vízi lények volnának. Amikor a víz a gyepre hullott, szinte alig adott hangot, csak könnyű, finom permet volt, de ha a locsolócső vagy a csap nem volt rendesen elzárva, a zúgás elnyomta a könnyű permethangot, néha sistergéssé erősödött, sőt pattogássá, ha a szórófej úgy volt beállítva, hogy a vízsugarak a bokrok és a fák leveleire essenek. Ezek a hangok mintha módszeresen és türelmesen erősödtek és halkultak volna – akár a szorgos munka hangjai, fokozva az érzetet, hogy az ívelő vízsugár önálló lény –, akár egész nap, estébe nyúlóan duruzsoltak, a lakosok egyéb teendőitől függetlenül, néha még éjszaka is, ami azonban ritka volt, mert a sötétben locsolást valami miatt nem tartották illendőnek. Nálunk apám felügyelte a szórófejet, nem emlékszem, hogy anyám valaha is áthelyezte vagy megnyitotta vagy elzárta volna a vizet, és nem tudom, miért volt így. A csap a mosókonyhában volt, és a locsolócső a keskeny, hosszúkás pinceablakon kígyózott kifelé, az ablak a pincében fent volt magasan, a plafon alatt, kívülről nézve pedig alig valamivel a föld fölött. Amíg apám locsolt, az ablakot nem lehetett becsukni, ettől valami gyenge, fájdalmas érzés járt át, miközben az ablak különböző magassága bentről és kintről nézve elvarázsolt és vonzott. A vízsugár íve és annak minden aspektusa, a látványa, a hangja és a kertben végzett hasznos munkája valami feltétel nélküli jót képviselt. Annak, hogy én most egy szórófej ura vagyok, magam indítom be és helyezem különböző pontokra a saját kertemben, valamit jelentenie kellene számomra, ha nem is sokat, legalább valami keveset, mert az az élet, amelyet egykor csak csodáltam – a felnőtt férfiak és nők életét –, most már az én életem, már nem kívülről figyelem, hanem benne vagyok, és kitöltöm. De már nem számít, nem találok különösebb örömet a szórófej beindításában, nem ad többet, mint megvajazni egy szelet kenyeret, vagy levenni a cipőmet, mikor belépek a házba. Most a gyermek világát figyelem kívülről, és mi festene hűbb képet erről az aszimmetriáról, ha nem a pinceablak, amely egyszerre van fent, magasan, a plafon alatt, és lent a földön?

Gesztenyefák

A kertben van egy gesztenyefánk, a sarkon áll, a két ház között, és húsz méternél is magasabb, lehet huszonöt is. A leghosszabb ágai jó tíz méterre nyúlnak, és mikor ideköltöztünk, az első dolgom az volt, hogy lefűrészeltem az alsó ágait, mert részben elzárta az utat, néhány pedig a ház fölé terebélyesedett, és ránehezedett a tetőre. És habár ez a gesztenyefa ilyen óriási – ha távolról nézzük az ingatlant, akkor a fa látszik, nem a házak teteje –, és igaz, megmásztam, fűrészeltem, mégsem vettem soha észre, soha nem gondoltam rá. Olyan volt, mintha nem létezne. Felfoghatatlan, hogy öt éve e mellett az óriás mellett élek, és nem vettem észre. Valószínűleg arról van szó, hogy ami a szemünk előtt van, nem ragad meg bennünk. De mi ragad meg abból, amit valóban látunk? Azt mondjuk valamire, hogy van értelme, mintha az értelmet ajándékba kapnánk, holott pedig, gondolom, éppen az ellenkezője igaz, mi adunk értelmet annak, amit látunk. És a gesztenyefának, amire most írás közben nézek, nem adtam értelmet. Ott volt, és tudtam, hogy ott van, soha nem mentem neki véletlenül, de nem jelentett semmit a számomra, ezért valós létezése sem volt.

Az történt, hogy ezen a tavaszon és nyáron Edvard Munch festő képeivel foglalkoztam. Megnéztem az összes képét, újra és újra, és a legtöbb képét alaposan megismertem. Több gesztenyefát is festett, és az egyik különösen megragadott. Egy gesztenyefát ábrázol, egy utcán, egy városban, szinte impresszionista stílusban festve, úgy, hogy minden felület inkább színként jelenik meg, nem szilárd alakzatként, inkább a szemnek való, nem a kéznek, inkább a pillanatnak, nem az állandóságnak. A gesztenyefa virágzik, és a virágokat Munch fehér kis oszlopoknak festette a zöld mezőben, ahol világítanak, mint a mécsesek. Ha kinézek az ablakon a gesztenyefára, a virágában nincs semmi, ami hasonlítana a Munch képén látható gesztenyevirágra – ezek nem függőleges vonalak, hanem dundi párnácskák sorban, négy-öt emeleten, és nem krétafehérek, hanem vannak bennük szürkésbarna és barna árnyalatok. Mégis Munch képe tette, hogy felfedeztem a gesztenyefát, amikor az május végén virágba borult. Ugyanez történt azokkal a járda mentén álló fákkal, az Ystad központjába vezető úton, amelyik a vasúti sínek mellett megy el a kikötő területén, ahol a Lengyelországba és Bornholmba járó hatalmas komphajók trónolnak. Gesztenyefák, gondoltam, amikor virágozni kezdtek. És nem a fa neve miatt, nem azért, mert már tudtam, hogy ez gesztenye, mintha korábban nem tudtam volna – mert hiszen tudtam, mindig is jól tudtam, milyen fák –, de itt másról volt szó, mégpedig arról, hogy a gesztenyefa közeli ismerősöm lett, és így új felismerés ékelődött a tudatomba. És azt hiszem, erről a felismerésről beszélünk, amikor az autentikusságról van szó. Mert a dolgok közeli ismerete egy csapásra megszünteti a távolságot, ami a múlt század elidegenedésről szóló elméletének központi témája, és ami még mindig érvényes, mert kézzelfogható, konkrét dolgokra vágyunk, amiket közelebb érzünk a valósághoz. A két véglet nem a modernizmus és az antimodernizmus, haladás és visszaesés, itt csak a közeli ismeret és a nem ismeret közti egyensúlyról van szó, hogy hova helyezzük a hangsúlyt, és ez ismét csak attól függ, mire van szükségünk, mit akarunk az élettől. Be akarjuk fogadni a gesztenyét, látni akarjuk, helyet akarunk neki adni magunkban, érezni akarjuk a közelségét, ahányszor elmegyünk mellette, érezni akarjuk a helyét a valóságban? Amit a gesztenye megfogalmaz, amit kifejez, nem más, mint önmaga. És talán ránk is érvényes, hogy amit megfogalmazunk, amit kifejezünk, nem más, mint önmagunk? Egy meghatározott jelenlét egy adott helyen, egy meghatározott időpontban? Egyre gyakrabban jut eszembe, hogy a gondolataim csak átsuhannak rajtam, az érzéseim csak átsuhannak rajtam, és tulajdonképpen más személy is lehetnék, mert nem az a lényeg, hogy ki vagyok, hanem hogy létezek, és ugyanez érvényes a gesztenyefára, amely ebben a pillanatban az ablak előtt áll, némán magasodik, a zöld levelek és fehér virágok kavalkádjában.

Rövidnadrág

Ma rövidnadrágot vettem fel, mohazöld színű, és a térdem fölé ér, és habár melegben kényelmesebb, mint a hosszúnadrág, kissé mégis kényelmetlen, olyan, mintha lekicsinyítene, mintha túl öreg lennék a rövidnadrág viseléséhez. Maga a rövidnadrág infantilis szóösszetétel a maga egyszerű leíró jellegével, egy gyerek is összerakhatta volna, olyan, mint a futball-labda, a fára mászás, a játék nyuszi, a facipő. Ha azt írnám helyette, hogy ma sortot veszek fel, talán nem találnám annyira gyerekesnek, és ha hozzátenném, hogy a sortom katonazöld, akkor már nem tízéves gyereknek, hanem inkább egy, a húszas évei elején járó, zenei fesztiválra siető fiatal férfinak érezném magam. A kilencvenes évek elején olvastam egy regényt, nagy hatással volt rám, olyan áramlatokat és tereket nyitott meg bennem, amik addig nem voltak világosak számomra. Az angol író, Ian McEwan The Child in Time című regénye volt. A fő történet a legszörnyűbb szörnyűségről szól, egy gyerek eltűnéséről, de ami megmaradt bennem, az a párhuzamosan futó történet volt, ami a visszaesésről és az infantilitásról szólt – egy férfi, ha jól emlékszem, parlamenti képviselő, visszaesik a gyermekéveibe, rövidnadrágot hord, és elkezd fára mászni, kunyhót épít a lombkoronába, úgy játszik, mint gyerekkorában. Nekem groteszknek tűnt, mert a visszaesés meg volt fosztva minden méltóságtól, teljesen más szinten és más módon történt, mint az alkoholizmusba vagy drogozásba való visszaesés. Ugyanakkor vonzódást is éreztem, nemcsak azért, mert erős nosztalgiát éreztem minden iránt, ami a gyerekkoromat idézte – az olvadó hó szaga és a fehér jégbuckák, amelyekből az útra folyt a víz a ködtől nehéz égbolt alatt, például ezek láttán elfogott a vágy, hogy visszatérjek abba az időbe, amikor gyerekként pontosan ezeket a dolgokat éltem meg, és olyan erős volt a vágy, hogy szinte fájt –, hanem mert arra is vágytam, hogy valaki vigyázzon rám és gondoskodjon rólam, mint akkor. Sem közvetlenül, de még csak szóban sem öltöttek testet ezek a homályos, kimondatlan érzések, mielőtt McEwan regényét olvastam volna, hogy kívülről is meglássam, mint valami objektív igazságot. A helyzet groteszk volta világos volt előttem. A felnőtt, aki gyerek szeretne lenni, még inkább groteszk, mint az öreg, aki fiatal szeretne lenni, és ez a felismerés az első regényem alapmotívuma, ahol a vágy, hogy a felnőtt újra gyerek legyen, a gyerek utáni vággyá transzformálódott – emlékszem a mindent elsöprő érzelmekre, amikor legelőször voltam szerelmes, még kisiskolás koromban, és a főhősömnek is kisiskolás szerepet adtam: beleszeretett egy gyerekbe. Most minden ilyen vágyakozás és érzés furcsának tűnik, és mikor reggel magamra vettem a rövidnadrágot, mivel ez a nap is meleg napnak ígérkezett, megéreztem a rövidnadrággal szembeni ellenállás enyhe legyintését, a visszatekintésben rejlő élettagadást, és arra kellett gondolnom, hogy a rövidnadrág csak egy darab textil, amely csupaszon hagyja a lábat. A nosztalgia mostanra elmúlt, vagy a felismerhetetlenségig fakult, mégis tudom, hogy vannak bennem ilyen tudatalatti áramlatok és minták – felnőttkoromban például olyan viszonyokba bonyolódtam, amiket gyerekkoromban éltem meg, vagyis akit szerettem, ugyanazt a helyet foglalta el, mint apám, akit igyekeztem felvidítani, akinek igyekeztem megfelelni, akitől féltem, és aki lenyűgözött –, és felnőttnek lenni talán éppen azt jelenti, hogy megszabaduljunk ezektől a mintáktól, hogy felismerjük és beismerjük őket, hogy békében élhessünk együtt azzal a személlyel, aki vagyunk vagy aki lenni szeretnénk, és nem azzal, aki voltunk vagy lenni szerettünk volna. A régi minták fenntartása azzal az előnnyel jár, hogy biztonságot adnak, bármilyen fájdalmasak vagy rombolók. Ami szabad, az nem biztonságos, a szabadságban bármi történhet, és az élet egyik paradoxona, legalábbis az én életem paradoxona az, hogy most, mikor nyitott és szabad előttem az út, nincs többé szükségem a szabadságra, csak az életem első szakaszában volt, negyvenéves koromig, amikor a lábam előtt hevertek a lehetőségek, akkor lett volna szükségem rá, akkor telt volna benne örömöm. Mert mihez kezdjen egy rövidnadrágos középkorú férfi a szabadsággal?

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Saira SemiCondensed – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License