Hévizi Ottó

Így
volna
hát

Esszék, időzések
– részlet –

Bölcsészettudományi Kutatóközpont
KALLIGRAM
2023

Copyright © Hévizi Ottó, 2023
ISBN 978 963 468 374 2

Tartalom

Szárnyánál a szörnyet (előszó)

A képzeletről

A szatócsboltról

Az ellenszegülésről

A vigasztalásról

Az oktalanságról

A tanúsításról

A néma-kékről

A következetességről

A felelősségről

Az értelmetlenről

A jelképességről

A címerekről

A máshitűségről

Az önmegítélésről

A továbbélésről

A tudhatatlanról

A tanonckodásról

A szenvedélyről

A tengeribetegségről

A búcsúzásról

A stílusokról

Az igazságokról

Az eszmélésről

Az időzésről

Az együttállásokról

Az egyenességről

A démonokról

A fölbecslésről

A gyűlöldékről

A származásról

A kibírásról

Az írások első megjelenése

Jegyzetek

Előszó
Szárnyánál a szörnyet

(2022)

Félreérted a tényeket – mondta a pap –, az ítélet nem egyszerre jön, az eljárás maga válik lassanként ítéletté. – Így van hát – mondta K., és lehajtotta a fejét.

(Franz Kafka)

[M]inden foglalkozás, ha nem pénzért, hanem igaz vonzalommal űzik, meghozza előbb-utóbb azt a pillanatot, amikortól kezdve mintha semmibe nyílnának az egymásra rakódó évek.

(Robert Musil)

Egyszerűen megragadja a szörnyeket az anyanyelvén.

(Ottlik Géza)

Érdekel, hogy ebből a könyvből, amit én írtam, mit fogok megtudni.

(Darvasi László)

Ha próza az, amit kinyomtatnak, akkor esszé az, amit kísérelnek. A lakonikus rövidségű prózameghatározás Ottliktól ismert. Az esszé kísérlet-megnevezése többektől tudható, Montaigne-től, Lukácstól, Musiltól. Ám az, hogy egy esszében pontosan mi kísért meg kit, és ki kísérel meg micsodát, nehezebb kérdés.

Az esszé: felfogási kísérlet, tárgyak megértési próbája alanyok részéről. Mi kell hozzá? Kell hozzá tárgy, tárgyhoz nézet, nézethez nézőpont, nézőponthoz látótér, melyhez enyészpont, vakfolt és persze alany tartozik. A tárggyal eseti megértéskísérlet történik, alanyi felfogásesemény. Egy esszé esetében sohasem lehet tudni biztosan, eset talál-e értő alanyra vagy felfogás ragad-e tárgyat magához. Mindenesetre a szerző megvilágítja tárgyát akkor és ott, az olvasó pedig ebből a megvilágítási jegyzőkönyvből kap felvilágosítást egy látószögről itt és most.

Az esszében azonban a tárgy is próbára teszi az alanyt – szerzőt, olvasót egyaránt. Vajon tudnak-e megvilágítók és felvilágosítottak lenni? Képesek-e végiggondolni egy tárgyat; van-e hozzá invenciójuk, szavuk, képzeletük, belátásuk? A kísértés-kísérlet eldöntendő kérdéseiben ezért talán érdemes volna inkább döntetlenben kiegyeznünk. Esszé-kísérletben együtt kísértik meg egymást tárgyak és alanyok. A kísértés nem rosszra való csábításként értendő, hanem aminek Kierkegaard hívja: „a kísértést inkább a szabadság szükséges másik oldalaként kellene felfogni” (A szorongás fogalma, ford. Soós Anita).

A kísérlet és kísértés sikerét természetesen az idő ítéli meg. Amiképpen – legyen az Szfinx vagy a hérakleitoszi Örökidő-gyermek – az Idő istene ítél arról is egy „előbb-utóbb” eljövendő „pillanatban”, hogy tárgynak és alanynak érdemes volt-e egymást esszékísértésbe vinnie. Persze nem mindegy, hogy mikor jön el ez a nehéz pillanat, amelytől „kezdve mintha semmibe nyílnának az egymásra rakódó évek”. Lehet, hogy ez megtörtént már, lehet, hogy történőben van, vagy csak majdani epizódja lesz ki-ki történetének. De megtörténhet, hogy az egymásra rakódó évek „igaz vonzalommal” űzött foglalatossága aztán a „semmiből” mégis visszanyílik – „valamibe”.

Így az esszé más, talán több is, mint az, ami kísért, és aki megkísérel. Átvéve Ady egyedi képzésű szóleleményét: esszé az, ami „történtet”. Az itt olvasható írások, amelyekkel közel negyven év alatt esszé-formában kísérleteztem, történetesen adódtak. Így lettek jók-rosszak – olyanok, amilyenek. Voltak bennük szakadások, útelágazások. Történtekről kár szaporítani a szót előzetesen. (Mit mondhat valaki a könyvéről? „Amit kifelejtett belőle, azt most már késő pótolnia. Ami benne van, azt kár magyaráznia.” Ez is Ottlik.)

🞯

Wittgenstein szerint: „A filozófus ezt mondja: »Nézd így a dolgokat!«” Mit mond az esszéista? Inkább ezt: Kérdezd innen a dolgokat! Amikor imént azt írtam, hogy az esszé-kísérletben együtt kísérti meg egymást tárgy és alany, nem neveztem meg, honnan szól ez a bizonyos innen-kérdezés.

Válaszom: a kérdéses felől. Onnan, ahol a válasznak éppen akkor hűlt helye van. Mondok példát.

Apollodórosz Mitológiájában Oidipusz megoldja a szárnyas időszörny, a Szphinx időrejtvényét, mire az leveti magát Thébai fellegvárából, és halálra zúzza magát a mélyben. Itt talán a következő kérdések mutathatják a kérdésesség lehetséges látószögét, amely felől nézve az eset kérdőre vonható. Miért zuhan le tehetetlen kődarabként Tüphon és Enkhida bájos időszörnyeteg-leánykája? Miért nem terjeszti ki az időnek ez a szárnyas démona az ő hatalmas szárnyait? Miért nem röpül el velük? Hová lett a szörny szárnya?

Lehet, hogy olyan a Szfinx, mint aminek Kierkegaard említett műve mutatja a démonit: üresnek – egy fiatal és vonzó alaknak, aki azonban csak egy „horpadt hátú teknő”? Vagy inkább olyan az idő szárnyas istene, ahogy Hogarth két metszetén látszik, kontrasztként az életerős szárnyaival? Egyiken az idő istene kopaszodó, összeaszott fejű, vénember, homlokába hajló loknival, másikon meg olyan, mint aki maga érte el az idők végét. Kinagyítom mindkettőt.

A Hogarth-metszetek korabeli jelentése elsősorban gyilkos irónia volt a képöregítés ellen, gúnyolva Joseph Addison antikizáló felfogását, és mindazokat, akik barnítással akarták felverni a festmények árát. Addison a Spectatorban leírt „álmában” – No. 83, 1711. június 5. – egyenesen a homlokába hajló loknijáról ismeri fel az Idő istenét, a szerinte legnagyobb művészt. Ez a hajtincs állítólag kairosz értelmet hordozott; értsd: vagy üstökön ragadjuk a ’kellő időt’, vagy az kicsúszik a kezünkből.

De engem más miatt érdekelnek ezek az ironikus metszetek. Hogyan öregedhet meg valaki ennyire, kérdeztem magamtól, aki éppen az Idő istene? Vajon el tudták volna-e képzelni a régi görögök Hermészt aggastyánnak, kilehelve lelkét a „világok végén”, aki szárnyas bokájával csak csoszog és vánszorog, mert már lépni sem bír? Az sem mellékes kérdés, hogy, tekintettel a szépkorú Idő repüléséhez szakadatlanul használt, óriási szárnyakra, közlekedésbiztonsági szempontból helyes-e kifent kaszával a kézben röpülnie többek közt velünk, az életünkkel is? Nem lesz-e az Idő istenének gondatlan repüléséből szörnyen sok baleset, több annál, mint ami idővel amúgy is bekövetkezne? Habár, igaz: honnan veszem, hogy az Idő istenének gondja volna halandóira.

A másik példa is jól ismert; mellé azonban már nem kívánkozik ironizáló megjegyzés. Ez Walter Benjamin látomása, amelyet Paul Klee Angelus Novusa ihletett. Benjamin a „történelem szimbólumát” látja az arcával mindvégig a Paradicsom felé fordult angyalban, akinek kiterjesztett szárnyaiba az onnan támadt szél belekap, és egyre csak sodorja őt háttal a jövő felé.

Szeme tágra nyílik, szája nyitva, szárnyai kifeszülnek. Ilyen lehet a történelem angyala. Arcát a múlt felé fordítja. Ahol mi az események láncolatát látjuk, ott Ő egyetlen katasztrófát lát, mely szüntelen romot romra halmoz, s mindet a lába elé sodorja. Időzne még, hogy fel-támassza a holtakat és összeillessze, ami széttörött. De vihar kél a Paradicsom felől, belekap az angyal szárnyaiba, és oly erővel, hogy nem tudja többé összezárni őket. (Ford. Bence György)

A múltat egyetlen katasztrófának látó, a jövőjének háttal repülő angyalnál a kérdésesség megint a szárnyra vonatkozik, az angyal kiterjesztett szárnyára. Vajon ez a szárny miért leereszthetetlen, összezárhatatlan? Miféle szárny az, amely szabad szárnyalásra hasznavehetetlen? Vajon mije ez a kitárulásba merevült szárny a Paradicsom felől fújó, örökkévaló szélnek: utolsó emléke, végső reménye vagy inkább örök foglya?

Az ellenirányúság paradoxona készteti tűnődésre az embert Dürer Melankólia-metszeténél is, látva a hegyes körzője fölött mélázó angyalt.

Nemcsak az különös, hogy a melankólia angyalától jobbra, a szivárványhíd alatt ragyog fel az isteni fény, miközben az angyal a metszeten bal felől kap megvilágítás. Miféle sötétlő fénylés adja ezt? – kérdezhetjük. (Nagyszerű Melankólia-könyvében Földényi F. László nem tartja a melankólia reprezentatív ábrázolásának Dürer metszetét a „perspektivikus, magabiztos látásmódot illető kétely” hiánya miatt; én ezt másként látom. Ellenben Földényi kérdését nagyon is reprezentatívnak tartom: „Ha a világ olyan, amilyennek én látom, akkor milyen a világ?”) Az is különös Dürer metszetén, hogy a csüggedés angyala, még csüggedtebb puttó-angyal párjával együtt, a földi nehézkedést jelző kőtömbök, hasznavehetetlen tárgyak, mérőeszközök, a tudhatatlanság és a hiábavalóság súlyos, tárgyi világa fölött réved a távolba, nem éppen a szivárványos ég felé tekintve. Kérdésem most is ugyanaz. Mire föl van győzedelmes könnyűségre rendeltetett szárnya egy nehézlelkű angyalnak?

Ezért ha megértési kísértésbe vinne a szárnyas elaggott időisten és szárnyavesztett idődémon esete a történelem és melankólia angyalának példájával együtt, akkor én alighanem a szárnyak kérdésessége felől próbálnám megközelíteni a dolgot. Így próbálnám megragadni, mondhatni, szárnyánál a szörnyet, az időét – akár csupán egy „horpadt hátú” démon az, akár paradicsomi arkangyal. Az elröptetni, szabadítani képtelen szárnyaknál keresnék rajtuk fogást, amelyek mozdíthatatlansága, mi tagadás, emlékeztet egy másik, szintén közismert szörnykolosszus lépegetni képtelen agyaglábaira.

Persze lehet, hogy ezzel csak „félreérteném a tényeket”. Hiszen meglehet, hogy Paul Klee 1920-as Angelus Novusa később Kondor Béla 1969-es, szelídnek éppenséggel nem tekinthető, Késes angyalaként kap szárnyra újra. Mint ahogy az is lehetséges, hogy a halandó ifjakat gyilkoló, bájos időszörnyeteg-leányka ott, Thébai fellegvárában mégsem veszti el a szárnyait, hanem túléli a zuhanást. Vajon húsz év múlva ugyan ki más szállna vissza a végzet démonleányaként, Klóthóként Oidipusz házára, aki ekkor Szophoklésznél már azzal hivalkodik, hogy a „Sors fiaként” nincs félnivalója, ki más vágná le sarlóval királyi háza sarjait?

Vad kerub, szájában késsel. Szárnyas időisten, kezében kaszával. Körzőheggyel babráló angyal. Sarlóval kaszaboló démon. – Veszélyes üzem megragadni szárnyánál a szörnyet.

🞯

A tárgyi-alanyi időkísérleteknél időző esszéket épp a hiányok, érthetetlenségek, a hűlt helyek áthevítése „történteti”. Ám annak, ami esszé-történetté íródik „akaratlan és észrevétlen memoárként” (Nietzsche), megvan a maga eseménysora. Így hívják: problématörténet. Mutatnak-e efféle történetet ezek az esszék? Vajon kérdéseik zsanérján nem nyílnak-e „semmibe” a bennük „egymásra rakódott évek”? Miről szólnak?

Ha vannak is bennük visszatérő témák (temporalitás, etika, pluralitás, hermeneutika), eleinte másról szólnak, mint később. Kezdetben inkább irodalmi példákon át kérdeznek arra, hogy mit jelent a hinni-tudás. Aztán viszont inkább filozófiai példákon át vizsgálódnak arról, miben áll igaznak tartani őket. Csakhogy Wittgenstein joggal írja, hogy gondolataink és igaznak-tartásaink színtónusát (Farbton) épp az adja, hogy miként tudjuk hinni őket. Nincs igaznak-tartás annak hinni-tudása nélkül. Ezért valószínűbb, hogy a szerző, afféle vak bogárként, csak el- és visszamászkált egy körívben magára visszahajló, színes, görbe ágon.

Mottóként idéztem Kafka jelenetét A perből, Josef K. belátó és megadó gesztusát: „Így van hát”. Sajnos nem kevés ok van hinni ama belátás igazságát, hogy ki-ki élettörténetében „az eljárás lassanként maga válik ítéletté”. Azonban legyen ennek a hite bármennyire indokolt is, tudása erről nem lehet senkinek. Ami időben bomlik ki, az nem tudható egészében. Kétséget kizáróan sohasem tudható, hogy a ’ránk-esett-nehéz-kő-valóság’ mellett időközben nem támadtak-e jelei a „valóságfellazulásnak” is (Lukács); hogy a „valóságérzék” diktumát nem ellenpontozzák-e a „lehetőségérzék” másféle felhangjai (Musil); hogy a valóságról adott ítéletünknél a ’biztos-hogy-értelmetlen’ tényszerű opciója mellett nem volna-e korrekt számolni a ’nem-biztos-hogy-hiábavaló’ opció lehetőségével is (Ottlik).

A faktuális „van” ezért változott át a jelen kötet címében kötőmódú, avagy feltételes módú alakká. Így volna hát –. Ennek lejtése inkább kérdés és állítás közt lebeg, lehetőségre visszakérdező, mintsem tényt rögzítve ereszkedő. Nem kérdő- vagy felkiáltójel, és nem is egy pont zárhatná le mondatként, legfeljebb gondolatjel. Visszacseng benne, nem tagadom, az Ez volna hát… verssor is Radnótitól („Ez volna hát a termő férfikor? / E korban élek, árny az árnyban”). De szerettem volna, ha ennek melankolikus belátása ellenében az is ott lenne az Így volna hát címben, amit a nagy küzdő Ottlik mond a maga küzdelmes életén tűnődve. Az, hogy még ha nem is adatik közérthető forma olyan „végleges szavaknak”, mint a dömdömdöm, ettől még értésre lehet adni a különbséget a „semmi sincs sehogyan” és a „minden megvan” között (habár lehet, hogy csak Hajónapló gyanánt és ó-maori nyelven).

Ezért tehát – a fej nem lehajlik, a szem nem nézi alant a föld porát, végleges belátással arról, hogyan vannak a dolgok valójában. Így volna hát – biztos, hogy így? Egy halandó amúgy is mindig idő-közben él, még ha a „köz”-t saját idejének reméli is, mint hitte volt Hamlet, amikor pedig mások már régen döntöttek halála felől, és akinek tudása csak a tudás-köztesség lehetett, különbséget tevő „dia-gnosztika” (Foucault). Utóvégre: véges lényeknél épp a végleg az, amiről végig nem tudni a válasz. Még ama kérdésre sem, hogy egy szirtfokról alábukó időisten-szörnyeteg, egy merev szárnnyal jövőnek háttal sodort történelem-angyal, vagy egy másik, aki csak tűnődik kérdéses mértékei fölött, hová a bánatba tette röptetni képes szárnyait.

🞯

Ez itt olvasható írások jórészt az akkor tájt tervezett könyveim árnyékában születtek vagy azok előzményei voltak. Egyik-másik részük is lett. Közülük jónéhány olyan kiadónál jelent meg, amely ma már sajnos nem működik. Az itteni írásoknak egy közös vonásuk van: eleve esszéknek készültek, akár elemző módon, akár játékosabban: képzelt dialógusban, gondolatkísérletben, fiktív történetben, parabolában.

Szerettem volna, ha egy kötet egybefogva tudja láttatni, hogy idővel miként alakult egy filozófia-barát esszéista gondolkodástörténete, mármint a bölcsesség barátainak kéretlen barátjáé, a magamé; milyen fesztávon és látótérben barátkozott megértendő dolgokkal, hogy a maga módján elkezdje nézni őket „így” – elidőzve. Nem tagadom, esszéim egybegyűjtési, egybelátási szándékában jelen volt a kíváncsiság is, hogy az, amit összességükben kiadnak, kinéz-e valahogy. De az is benne volt, hogy a filozófiát sohasem hittem csak korkérdések és szakkérdések (formulák, argumentációk) gyűjteményének. Mindig is felfogások formaadási, kimunkálási kísérletének tartottam.

Ezért a wittgensteini „Nézd így a dolgokat!” egyszerű – de annál nehezebben teljesíthető – filozófiai optatívusza mellett számomra ma is érvényes a filozófus-mivolton tűnődő fiatal Nietzsche két észrevétele. Egyik ez: „A filozófus alkotása az élete (elsősorban, a műveit megelőzően).” Ezt én azzal a megszorítással értem, hogy a gondolkodó ember a maga „műveit megelőzően” – a primordialitást nem idői, hanem létbeli elsődlegességként veszem – értelemképző „életet” él. Ez az értelemképzés és -képződés az ő hol jobban, hol rosszabbul sikerült, hol tudatosan, hol önkéntelenül létrehozott alkotása. Értelem-tulajdonítást művel, miközben alávetett a tapasztalataiból hallgatagon lerakódó értelem-képződésnek bármiről, legyen az világ vagy történelem, hit vagy idő, igazság vagy valóság.

Másik Nietzsche-megjegyzés: hogy ez az „élet”, mint minden jó vagy rossz műalkotás, részben mások felé fordul, részben maga felé. Ezért, folytatja, a „filozófusnak két oldala van: az egyiket az emberek felé fordítja, a másikat nem láthatjuk, ott önmaga számára filozófus.” Én is úgy gondolom, hogy aki a filozófia „életét” éli – bármennyire szakgondolkodó és közgondolkodó legyen is az „emberek felé fordítva” –, abban ott lappang egy magán-gondolkodó is. Az, aki látensen, hallgatagon önmagán is gondolkodik, „négyzetre emelve a kérdezést” (Merleau-Ponty). De, Nietzschétől eltérően, én nem hiszem, hogy ezt a másoktól nem látott oldalt maga a gondolkodó átláthatja. Ez csak az élete „kigöngyölődésében”, explikálódási menetében nyerheti el a maga alakját. Ha van neki.

Ezért a menet-összképért – hátha kiad valamilyen sajátos alakot – gyűjtöttem össze esszéimet. Néhány kurzivált kommentártól, korrekciótól, adattól, valamint a jelen könyvhöz adott címük kivételével alig változtattam rajtuk. Az írások keletkezési sorban következnek egymás után.

Utolsó megjegyzés ehhez a rend kedvéért: hogy miért nem teljes ez a kép. Vannak témák, amelyek az utóbbi időben foglalkoztattak a filozófiák irányzati „színtereinek”, időszemléleteinek és intellektuális stílusainak többféleségén tűnődve. Polimorfiájukról utóbbi években megjelent könyveim adtak számot (a színterekről A Liget, a Sétány, a Csarnok és a Kert; valamint Diaphoron. Rendhagyó betekintés a filozófia terébe; az időfelfogásokról a Tempus absconditum. Tizenkét előadás Kant időfilozófiájáról; a stílusokról a Teóriák stílusai című munkáim szólnak). Azóta lettek olyan írásaim, melyek az ehhez az utóbbi témakörhöz tartozó kérdéseket, a filozófiai metastílusok kérdéseit gondolták tovább, köztük a rációdualitás problémáját stb. Ezeket az írásokat nem foglalja magában a jelen kötet, mert egy másik munkám részének szánom őket. Azok az esszék és előadások sem szerepelnek itt, amelyek tematikailag külön állnak, amennyiben a fiatal Lukács dilemmáiról szóltak; ezek gyűjteménye nagyjából a jelen esszé-könyvvel egyidőben lát napvilágot könyv alakban (címe A disszonancia filozófusa. A dilemmatikus Lukács, Kalligram Kiadó – BTK, 2022).

🞯

Egy nyilvánosság előtt elkövetendő – remélem, bocsánatos – bűntetthez, mint ami egy historikusan „alanyi” (szellemi értelemben magán-történetű, hosszmetszetként többször már biztos nem összerakható) esszékötet megjelentetése, nem elég az önközlésvágy gyarló indítéka a szerzőtől. Ehhez eszköz, lehetőség, alkalom is kell. Az utóbbi megteremtésében vállalt tevőleges, immár többrendbeli bűnrészességéért, hozzászámítva a baráti bátorítást is, köszönettel tartozom a Kalligram Kiadó vezetőjének, Mészáros Sándornak.

A képzeletről

(1985)

Ha én lennék a cár, akkor a színem elé szólítanám magamat:

– Kedves barátom, úgy hallom, maga nemrég egy felolvasóesten [ez a kisesszé a Takáts József szerkesztette Harmadkor című lap 1985-ös felolvasóestjére készült] meglehetősen illetlen párhuzamot vont Puskin és Bulgakov között.

– Felség – felelnék elfogódva –, a párhuzam túlzás, csupán arra bátorkodtam fölhívni a figyelmet, hogy a kényszerűség és a gyarlóság néha milyen hasonló utakat jelöl ki még a művészet legjobbjainak is…

– Maga sokatmondó egybeeséseket emlegetett! – szakítana félbe a cár.

– Valóban, felség – válaszolnék zavartan. – Valóban mondtam effélét, de csak a hatás kedvéért. Bár a történetük hasonlósága mégiscsak elgondolkodtató.

– Amennyiben?

– Amennyiben Bulgakov hasonlóan cselekedett, mint Puskin, amikor a felsőbbség részéről támadások indultak ellene. Száz év ide, világtörténelmi fordulat oda, úgy látszik, felség, a fenyegetettség reflexei változatlanok.

Ekkor a cár, elbocsájtva a teremből legbensőbb alattvalóit is, közelebb intene magához:

– Érdeklődve hallgatom, hogy mire alapozza ezt.

– Felség, kettőjük történetében van egy kevésbé lényeges hasonlóság, ez pedig maga a történet. Puskint 1824-ben egy cári parancs Mihajlovszkojéba űzi tovább az odesszai száműzetésből, Bulgakovra 1929-ben a sztálini elutasítás olyan kritikai össztüzet zúdíttat, amely, talán nem túlzok, felért egy cári száműzetéssel.

– Nem túloz – állapítaná meg a cár. – És mi váltotta ki az uralkodók haragját?

– Puskinnál egyik magánlevelének két nem-vallásos sora, Bulgakovnál pedig egyik színdarabja.

– Mi nem szoktuk ilyen gyerekségek miatt megvonni a jóindulatunkat – emelné föl a hangját a cár.

– Éppen azért valószínűbb, felség, hogy Puskin engedetlensége már a dekabristák árnyékát vetette előre I. Sándor előtt, mint ahogy a jelen éhínségei és a közeljövő világforradalma közepette joggal ítélhette Sztálin szovjetellenes jelenségnek Bulgakov darabját… Az uralkodók magasabb szempontjait szükségtelen fölemlegetnem éppen felséged előtt.

– No igen – állapítaná meg a cár. – Ez minden?

– Korántsem, felség. Az alulfejlett alattvalói tudat mindkettőjüket hasonló lépésre ragadtatta. Mindketten egy tisztelettudó, de tagadhatatlanul önérzetes levelet küldenek uralkodójuknak. Ezek a levelek – kellő arányérzékkel – nem elismertetésre áhítoznak, nem, felség, a levélírók pusztán arról tudósítják uralkodóikat, hogy amennyiben mód adódna rá, életben szeretnének maradni. Puskin krónikus ütőértágulatát emlegeti, Bulgakov számára pedig, úgy látszik, a létbizonytalanság a legelviselhetetlenebb; jellemző, hogy levele így zárul: „…kérem a szovjet kormányt, járjon el velem szemben úgy, ahogyan szükségesnek tartja, csak járjon el valami módon”.

– Úgy tudom, mindketten részesültek uralkodójuk jóindulatából – jegyezné meg a cár.

– Felséged tájékozottsága ezúttal is lenyűgöző – hízelegnék. – Valóban, a részleges uralkodói kegy nem maradt el. Puskinnak, ha száműzetése nem is, a lakhelye megváltozhatott, és Bulgakov, ha publikálási lehetőséget nem is, állást azért kapott, a Művész Színházban. Mint látja, felség, nem érheti szó a Téli Palota elejét, csak kérni kellett, és majdnem megadatott. Ez a kegyelem redisztribúciója, és biztosak lehetünk benne, felség, hogy ha valaki csak félig részesülhet belőle, azt a legfőbb kegyosztó fájlalja legjobban.

– Azt hiszem, kissé elragadtatta magát, kedves barátom – figyelmeztetne ekkor a cár. Majd egy kis szünet után így folytatná. – Ha nem tévedek, ezek a voltak a történet egybeesései, s hogy a maga szavait használjam, a kevésbé lényegesek. Talán van még valami?

– Igen, felség, a képzelt beszélgetések.

– A micsodák?

– Képzelt beszélgetések. Felség, mint tudja, Puskinnak van ebből az időből egy írása, amelynek ez a címe: Képzelt beszélgetés I. Sándorral. Továbbá méltóztatik tudni azt is, hogy Bulgakov a számkivettetés éveiben olyan elképzelt beszélgetésekkel szórakoztatta magát, amelynek hősei Joszif és Misa, azaz Sztálin és Bulgakov.

A cáron ekkor a háborgás jelei mutatkoznának.

– És csak úgy beszélgetnek ezekben? Mint most én és maga?

– Pontosan, mint felséged és én.

– Ez… ez módfelett méltatlan eljárás egy művésztől, hogy azt nem mondjam, meglehetősen kicsinyes elégtétel – gyűrné le viszolygását a cár.

– Kétségtelenül, felség – felelném. – Mindazonáltal tévedés lenne alantas bosszúnak tartani ezeket a produkciókat, hiszen nem a szélesebb nyilvánosságnak készültek, sőt, bennük egy kifejezetten jóindulatú, lojális uralkodóval látjuk társalogni tiszteletlen íróinkat.

Látva uralkodóm meglepődését, így folytatnám:

– Például az egyik Bulgakov-történet. Misa minden nap levelet ír Joszifnak Tarzan aláírással. Joszif dühös, éktelenül lehordja Beriját, mi az, hogy még mindig nem akadt a rejtélyes levélíró nyomára. Misa végül Joszif színe elé kerül; ott kiderül, hogy drámaíró, nagyon éhes, és hogy lukas a cipője. Erre mit tesz Joszif? Legorombítja a mögötte feszengő népbiztosokat, egyikőjükről lehúzatja a csizmát és Misának adja, soron kívül ennivalót utaltat ki neki, majd nagy békességben elválnak.

– Látom, ez a történet imponál magának… – jegyezné meg a cár hidegen.

– Bátorkodom igennel felelni, felség, bár talán nem is a történet, hanem a képzelt beszélgetés mint forma. Ennek a társalgásnak a mélyén – meglehet – az a rögeszme áll, amiben az alávetettség és a sérelem nem tud szabadulni attól, hogy magában örökké az uralkodót faggassa. Ennek ellenére, felség, ami formát ad ennek a rögeszmének, az a méltóság. Ez a beszélgetés a képzelet magányosabb lázadása, mint a népmese, de ugyanúgy áthidalja a felfoghatatlan távolságot uralkodó és alattvaló között, pusztán azzal is, hogy elgondolja: a Sárkány beszélni tud, és emberi szó elérheti.

De ekkorra már a cár beszólítaná a katonáit.

– Csak még annyit, felség – mondanám neki végezetül –, ha többre nem is futja, egy baráti diskurzust mindig el kell tudnunk képzelni az uralkodóval, amelyben megengedjük őfelségének, hogy kedvünkbe járjon, vagy amelyben megengedjük neki, hogy száműzzön minket.

Az időzésről

Villa Rubino Cicerone

(2019)

Talán ez maga az idő: különböző méretű és alakú részek végső létezése, melyek nem illeszkednek egymásba, amelyek nem ugyanabban a ritmusban alakulnak ki, és amelyeket a stílus folyama nem ugyanazzal a sebességgel sodor magával.

(Deleuze: Proust, ford. John Éva)

1.

Ágoston óta tudni: legkétesebb ismerősünk az idő. Legkétesebb akkor egy ismerős (grammatikai állítás), ha nonszensz már a kérdés is, láttuk-e valaha. Az idő nem látnivaló. Nem időzik sem másban, sem máskor; azt sem tudni, van-e belőle másik. Nemlétezőnk sem képes lenni, amíg vagyunk. Nincs ismérve, így ráismerni sem lehet; ezért az sem tudható, hogy félreismerjük-e. Látatlanban mégis rémlik, hogy az idő nem semmilyen: valahogyan történik.

„Nézd így a dolgokat!” Wittgenstein szerint ez minden filozófus gesztusa. Lassan végére érek a jelen könyv időfilozófiai vizsgálódásainak [ez a szöveg lett a Tempus absconditum. Tizenkét előadás Kant időfilozófiájáról című könyvem záróesszéje], amelyek nézőpontra próbáltak javaslatot tenni idő ügyben. Képtelen kívánság, mégis jó lenne tudnom, már nem egy klasszikussal, Kanttal beszélgetve, hanem magamat kérdve, hogy mit tartok pregnáns képnek az időről. Mert: való igaz, dolgok nézendők lehetnek így vagy úgy. De az idő? Vajon minek nézne ki az idő? Miféle látványban időzne el?

2.

Egyszer voltam egy helyen, ahol a rejtőzködő idő mintha előkúszott volna az ismeretlenéből; mindenesetre valami kétségkívül látszódott belőle az ember körül. Két hetet töltöttem ott, a valahogyan történő idő helyén, ahol egyébként semmi különös nem történt. Jó másfél évtizede volt.

Kezdem az adatokkal. Helyszín: nemes vonalú, háromszintes villaépület, amely kopár hegyóriások előtt egy szirtfokról a Gaetai öbölre néz. Név: Villa Rubino Cicerone. Város: Formia, félúton Nápoly és Róma közt. Időpont: 2003 tavasza, húsvét előtt. Ilyenkor itt a Nap kél Mondragon felől; nyugszik az úgyszintén beszédes nevű Monte Orlando és Montagna Spaccata (Hasadt Hegy) fölött; ennek sziklafalai, úgy tudni, a Jézus halálakor történt földrengésben hasadtak ketté. Hasadások, sárkányok, korszakok, átváltozások; itt az idő, mondhatnám ma is.

Végeérhetetlen alagútból szabadult ki a vonat Róma felől. Hirtelenjében albérletet találni két hétre másodmagamnak, ez nem volt könnyű ügy. Elhatároztam, hogy az első helyen, ahol a vasút eléri a tengert, leszállok, keresek egy ingatlanost. Megállt a vonat egy városnál, amelyre mintha hegyek rontanának rá, hogy beszorítsák a tengerbe. Meleg, enyhe tengeri levegővel kevert közöny, szenvtelen lágyság, emberen túli mitezza; emlékszem az első benyomásra. Bennem voltak még az alagút nyomasztó képei, a rám zuhanó hegyek, az újságcímsorok: az amerikaiak tegnap foglalták el Bagdadot, balesetben meghalt egy szülés előtt álló nő. Az ablak alagútsötétjén futottak másféle sorok is; keserű magánügyek; „távoli, kétes tájakon / készülődik a fájdalom”, effélék.

Az ingatlanos szerint, akihez beestem, jókor jöttem. Kiadó egy kis appartamento egy villa alagsorában. „Nevezetes hely.” Alagsor, nagyszerű. Sütött rólam a lelkesedés.

3.

Ülök délelőtt az alagsori lakás melletti, mellvédszerű teraszon, az öböl fölött. Már sejtek valamit arról, hova vetődtem. Mellettem a kert szélén két gránitoszlop hever, odébb egy karcsúbb márvány is, meg egy félig-test-félig-redő, antik szobortörzs. Felfordított oszlopfő, benne növény. Lulu is itt van, vén, tüsszögő kiskutya; vicsorogva örül bárkinek; amúgy nyugodt, mint az öböl tükre, ahol a bója két császárkori hajóroncs helyét jelöli. A vízen sávos ragyogás, biztos aszerint, hogyan mélyül a víz, vagy merre futnak benne mélyáramlatok.

Előttem a földön kerek kőberakás, rajta felirat: E II 1852. Észreveszem, hogy az E alsó vízszintes szára másféle kőből van kirakva. Későbbi toldalék. Eredetileg F II 1852 volt. A tulaj, az északiasan szőke Francesco, a Formiának podestát (polgármestert) adó Rubino család sarja, aki előbb a fenti teraszon nyújtózkodott csíkos pizsamájában, kedvesen elmeséli, hogy ez a két évszázada épült, megkapóan ember léptékű villa Carlo de Lignyé volt, Caposele hercegéé, a humaniórák barátjáé. Lányától vette meg aztán nyári laknak 1852-ben II. Ferdinánd nápoly-szicíliai király. De pár évre rá az ő fiatal, melankolikus utóda, Ferenc már innen kellett, hogy meneküljön feleségével együtt, szembe a gaetai erődbe, Garibaldiék elől.

Helyükre beköltöztek a kiüldözőik. Ezen a teraszon álltak az ágyúk, ahonnan Cialdini generális 1860 csikorgó telén hónapon át lövette őket az erődben, hogy kikényszerítse a fegyverletételt, amit a Bourbonok itt, villájukban kényszerültek aláírni. Mondhatni, itt született II. Viktor Emánuel új Itáliája. Az ő neve E-jévé egészült ki hát Ferdinánd F-je, vonásnyi toldalékkal. Változnak az idők, mondja Francesco búcsúzóul.

Igaz. További időváltozókról nem is szólva, mondom magamnak. Mert a történészkedő, V. Károlyról drámát író Ligny hercegen és a nemzetegyesítés hősein meg kárvallottjain túl állítólag van itt egy megölt Cicero is a villa közelében. A kannibál lótuszevőkről nem is szólva.

4.

Az elmúlt másfél évszázad filozófiája, felszabadulva az univerzalizáló időkeretek uralma alól, dinamikus képeket próbált alkotni az időről. Nietzsche, James, McTaggart, Bergson, Husserl, Heidegger, Whitehead és mások óta az idő világot körülfogó, egyetlen uroborosz-kígyóból kúszó-mászó sokasággá vált. Az időből – idők lettek; sokasodva közelebb jutottak sokféle időbeliségünkhöz, esetleges mivoltunkhoz. Azóta az időbeli evilág, nem pedig az öröklétű túlvilág lett az antimetafizikus időképzet-utódok kígyófészke. Az idő ma nem az egyetlen égbolttal születik és vész el, mint Platónnál.

Ma nincs egy idő; egyidejűség még ennyire sincs. Idők vannak. Érzetből, „húsból”, emléknyomból támadnak, értelemképződéssel, horizontösszeolvadással létesülnek, sajátidőkként különböződnek el, endurantista és perdurantista érvekből másznak elő, nagy elbeszélés helyett kis történetek réseiben, törésvonalaiban tűnnek el.

Ám az idő így egyúttal védtelenné is vált azzal az „emberi, nagyon is emberi” követeléssel szemben, hogy eleven legyen, vagy legalábbis olyan, amely elevenítésünk kedvéért van. Így lett az idő hol kezdőpont, a lehetőséget adó választásoké; hol végpont, jövendő korokba vetett hitként; hol a kettő együtt, megőrzés vagy előlegzés gyanánt; hol elágazási pontok sora, önszervező folyamatok megújulási jelképe, sikeres evolúciónk és diadalmas szabadságunk záloga.

Az antimetafizika kora dinamikával, organikussággal fizeti ki az időt, amiért az ki lett forgatva az örökkévalóságból. Az időbelivé vált idő eredendő-eredeztető, teremtő minőség lett: lehetőség, nyitás, másképp-kezdés, létesítési esély, megújulási alkalom. Csupa életlendület, szívmelengető vitalitás. Szemben a régiek baljós hitével, hogy az idő ellehetetlenít, megfoszt, lezár, roncsol, megszakít, meghiúsít. Avagy: hogy közönnyel nézi (ahogyan az idő talán csak Schopenhauernél tudta nézni az embert), mennyi reménytelit lát bele egy véges lény, csak azért, hogy aztán végtelen remény töltse el attól, amit belelát.

Tűnődve Nietzsche maga formulázta filozófiai feladatán – megfosztani minden emberszerűtől a természetet, majd a természetnek ezt a fogalmát venni alapul az emberéhez –, attól tartok, a feladat teljesítése felemás lett. Nála is. A természetről alkotott, mai képünk valóban dezantropomorf. Az időé (időké) viszont mintha ma is eleven, nagyon is eleven emberi vágyakat jelenítene meg: hiteket, követeléseket. Nietzsche gondolata az ugyanannak örök visszatéréséről is vitális időelvet követ, az Übermenschét. „Pecsételjük az örökkévalóságra saját képmásunkat!” Ez próbatételi elvnek, meglehet, értelmes gondolat – nekünk. De isten őrizz, hogy úgy vegyük: képmásunknak az örökkévalóságon a helye! Tudtommal az örökkévalóságot a kutya se kérdezte, vajon leghőbb vágya-e, hogy pont a mi ábrázatunkat lássa megörökítve önmagán.

A vandáloktól, szaracénektől sokszor lerombolt, címerében a megújulást jelképező Formia neve a meleg szóból ered (formus). A Villa Rubino Cicerone mellvédteraszán lassan derengeni kezdő temporalitás-kép azonban nem idéz sem hűvös-közönyös, sem testmeleg időt. Szívmelengetést végképp nem. Azt érezteti: az idő nem emberüdvért való, nem is közönyös. Hanem: kéretlen és kérlelhetetlen. A geotermikus forróságú idő képe ez: egymáshoz préselődő sziklarétegeké, egymásba tört kőtömböké, egymásra gyűrődő, tektonikus lemezeké, amelyek mind egy emberi világ fundamentumának ígérkeztek egykor. Mértékekkel egybetorlódott mértéktelenség.

Erről az összetorlódásról jut eszembe: éppen a lerontásokban, újjáépítésekben bővelkedő Formia szülötte az a Vitruvius, aki egyszerre volt az emberi mértékadás Leonardót, Goethét inspiráló építész-tudósa és (cézári hadigéptervezőként) az emberi pusztítani tudás mérnök-szakembere.

5.

A humaniórák újkori barátjának, Ligny hercegnek a háza történetesen azok ókori barátjának, Cicerónak a villája fölé épült. A herceg jegyezte le először az ott talált véseteket. Nem kellett messzire mennie; csak le kellett sétálnia háza alépítményeihez. A vésetek szövegét közreadva, mottóul az alvilágba alászálló Aeneas útját idézte, sit mihi fas audit loqui: „Engedjétek meg, hogy amit hallottam a földnek / Méhében lapuló rejtelmekről, hirül adjam.” (Ford. Lakatos István)

Ballagok lefelé Francesco után a hatalmas kerten át, le, a Cicero-villa romjaihoz. Átfut rajtam a posztmodern impresszió, hogy a magamfajta hontalannak most történetesen olyan földréteg ad alagsori lakóhelyet, amely vertikálisan régi és új előkelőségek villái közt lokalizálható: újkori hercegek, királyi sarjak, podeszta-utódok lakóháza alatt és egy római konzul villája fölött. Ez nagyjából két évezrednyi hordalék. Időzni való hely.

Nézegetek körbe: szóval Cicero innen próbált menekülni Antonius bosszúja elől, hiába. Cicero végzetén, a patrícius-köztársaság és a császárkor tektonikus összeütközésén is a történő időnek ugyanaz a kérlelhetetlensége üt át, mint a Cialdini vezényelte ágyútűzön, amellyel az itáliai középkort hevesen maga alá gyűrte a nemzeti újkor. Állítólag egy kiművelt rabszolga, Philologus árulta el, hogy urát, a kor legműveltebb rétorát merre keressék Antonius katonái; akiket egyébként az a Popilius vezetett, akit épp Cicero védett, mikor gyilkossággal vádolták, hogy aztán – koszorús fővel büszkélkedve – egykori ügyvéd-jótevőjének levágott fejét és jobbkezét, amellyel az kigondolni és leírni merte Antonius elleni filippikáit, diadalmasan közszemlére tegye Rómában a senatus előtt.

Két hálás védenc egy kivégzés háttérében.

A part vonalát követő, irdatlan hosszú Cicero-villa romjaihoz leérve a boltozatos terem mélyén ott látni a híres kutat. Ez, ha igaz, Cicero koránál is mélyebb múltra mutat, Homérosz korára. Ha az Odüsszeia tényleg ezt a forrást örökíti meg „szépencsörgedező” Artakia néven, amit itt persze készpénznek vesznek (így vette már Caposele hercege is), úgy Cicero halálához hasonló kíméletlenség tanúja volt ez is. Odüsszeusz követe, mint Homérosz tudatja, a laisztrügón király gyomrában végezte.

Társai pedig éppúgy hiába próbáltak menekülni az öbölben hagyott bárkáikon, mint Cicero; mind odavesztek az emberevők támadásától: „jöttek a roppant laisztrügonok már minden irányból, / rengetegen, nem is emberek, inkább szörnyü gigászok. / Sziklatetőkről embernagy köveket hajigáltak; / rémületes dobogás hangzott tüstént a hajókról, / haldoklók jaja, szétmorzsolt bárkák recsegése; / mint halakat, szigonyozták őket a csúf lakomához.” (Ford. Devecseri Gábor.) Odüsszeusz óvatosságának és leleményességének köszönhette menekülését; ő volt az egyetlen, akinek bárkája az öblön kívül horgonyzott le. A bornírt kegyetlenség és a művelt lelemény, úgy tűnik, együtt honos ezen a tájon.

6.

A Villa Rubino Cicerone a premodern, modern, posztmodern idők masszívuma. Virtuális találkahelye az európai szellem nem épp szerencsés sorsú világpolgárainak, Odüsszeusztól Cicerón át Caposele hercegéig. Közéjük sorolható a most záruló könyv filozófus-főhőse, Kant is, aki látva, hogy a „jó angyalok… elenyészően keveset hallatnak magukról”, közös látószögként ajánlotta az egyenjogúságot: a „világpolgári nézőpontot” s a másik szemében magunkra látó „liberális gondolkodásmódot” (liberale Denkungsart). Kant nem kívánkozott a világvándorok közé, egyik utolsó kívánsága mégis az volt, vigyék Königsbergből Itáliába. De betegen csak a szomszéd faluig jutottak vele.

S ha már így az Észak-Dél koordináta is megjelent a premodern-modern-posztmodern koordináta mellett: van egy újkeletű, két-három évtizedes múltú „ernyőfogalom” (Ateljevic), melyet képlékenysége és túlzott optimizmusa ellenére is érdemes itt szóba hozni: a transzmodernitás. Ez a fogalom épp az egyenjogúsítás elvét fémjelzi. Követelés gyanánt pedig a világ centrumokra és perifériákra szakadt terét fogja át: térségek harcát. De van érvénye a történő időre és a történelemre is.

Van, aki a modernt a posztmodernnel reméli szintézisbe hozni (mint a transzmodern szó alkotója, Rodríguez Magda); van, aki a premodernnel. Magam a korok „szintézisébe” vetett reményeket éppúgy nem osztom, ahogy idegen tőlem a haladásvágy szülte, korszakolási furor is, nem kevésbé az olyan eklektika, amely azt hiszi, hogy korok és civilizációk csomómentesen oldódnak és könnyen elkeverhetők egymáson. Azonban a történő idő polimorf jelene, a történeti korok egyenjogúsítása fontos gondolat.

A transzmodern látásmód időértelme számomra a következőt jelenti. A premodern, modern, posztmodern kor horizontjai keresztbe metszik egymást; ezzel identitásuk rendje egymásba ékelődik, értékviláguk egymásra torlódik. Ez a tektonikus dinamika jól ismert: centrumok és perifériák feszültsége, egyenlőtlen fejlődés, eltérő rátájú változás, allometria és heterokrónia eredetileg biológiai (Haeckel), majd társadalmi és történelmi értelemben (Foucault). A heterokron idő eltérő korszakok „mozaik-evolúcióit”, más-más tempójú fejlődések egymásra gyűrűződését jelöli. Különidejűségeket mutat az egyidejűségben: korok összetorlódását és felgyűrődését egymáson, idők zárványait, beékelődéseit egyazon térben, a szűkebb-tágabb régiókban éppúgy, mint egyazon lényen belül, a szűkebb-tágabb szubjektumok reflexióiban és reflexeiben. Kőkeménnyé összeállt együttesük pedig nem szintézis, nem szimbiózis. Hanem olyan masszívum, amelynek lávaforróságú alapja ugyanakkor roppant instabil.

7.

Nemcsak az igaz, amit Nietzsche ír, hogy az időnél nincs semmi „odakint”. Az időn belül sincs semmi „túl”. A történő idő, még ha évtizedekig nem is történik benne semmi különös, s ha távolról sem a forrongás ideje, alapjában véve mindig forrongó idő. Hirtelen megtörténik, amiről mindaddig biztosra vettük, hogy nem fog benne megtörténni soha. Akkor is felfoghatatlan hevességgel forrong a történő idő, ha mindenütt „tél van és csend és hó és halál”, és ha külszíni dermedtsége élethosszig ránk kövülne is.

Az idő tektonikus dinamikájára nincs jó fogalom; a transzmoderné sem az. De arról lehet sejtésünk, hogy az időre hogyan látni rá más-más alakban, eltérő felfogások stílusa szerint.

Deleuze írja a Proust-könyvében, hogy a stílus „az ugyanarra a tárgyra nyíló szempontok sokasága és a különböző tárgyakra nyíló szempontok cseréje”. Ugyanez érvényes idői felfogásunk stílusaira is. Múlás, pillanat, tartam, ritmus. A „felfogáskutatók” (Kant hívja így a filozófusokat) hiába próbálnak egy-igaz fogalmat kigyötörni magukból a megfoghatatlan időről. Érdemesebb volna azt detektálniuk, hogy az ember hogyan mozog – mit ért, mit vár el, mire hagyatkozik – az időben, ahol tárgyakra nyíló szempontok sokasodnak és cserélődnek.

8.

A történő idő halandók kezén történelemmé lesz. A többféle teóriastílusú történelemlátásra, a transzmodern érzékenységre mondok egy klasszikus példát, szándékosan a modernitás korából, hogy érvénye éppúgy nyitott legyen a premodernre, mint a posztmodernre. Ez Schiller 1789-es székfoglalója: Mi az egyetemes történelem, s mi végre is tanulmányozzuk?

Schiller a történelem négy felfogási stílusát különíti el. Egyik az ok-okozati fejlemények sorára, „szakadatlanul tovahaladó folyamára” érzékeny; ez a „végtelen értelem” történészének nézete (mondhatni: kronológia). Másik a „filozofikus szellem” gondolati stílusa, aki teleológiát művel: ő egy végpont (kezdőpont) értelmet adó pillanata felől alkot történelmet (eszkatológia). Harmadik stílus az „egyetemes történészé”; ő a jelenhez társít minden régi eseményt, a jelenig húzott tartam-szálakban gondolkodik, ily módon a világtörténet „szaggatott” menetét állítja elő (aktualizálás). A történelem negyedik látásmódja a „halhatatlan polgártársnőé” (unsterbliche Bürgerin); ő ott áll az események színpadának hús-vér szereplői közt, de egyben a „hatalmas lépték” űrnője is, aki újra „megéri minden dolgok sorának végső fordulatját”, és az, ami „megszűnik, számára mind egyforma rövid ideig” tart (narrativitás).

Nincs egyetlen idő, mert értési időmintázatunk sem egy. (Ez itt is a múlás, pillanat, tartam, ritmus domináns idői műveletéé.) Ha pedig nincs egyetlen történő idő, akkor a történelemé sem az. Csakhogy valóságalkotásunk nem fér meg a nivellált pluralitással. Miért? Azért, mert egy ilyen egyenrangúan plurális világlátásnak nincs honnan néznie. Ezért választunk akarva, akaratlanul egyetlen „igazi” időt, „valódi” történelmet. Az idő nem egy; de világunk rendezéséhez nekünk egy bizonyos felfogásirányt kell mutatnia. A ránk valló időmintázat preferálása a temporalizálás. Önkéntelen (akaratlan) és objektíve önkényes időpreferenciánk mutatja meg, hogyan „kerek nekünk a világ”; értsd: mi kerekít mértéket és határt körénk.

9.

Vajon mit látna ma történelemnek, kérdem magamtól, a „halhatatlan polgártársnő” látószöge kínálta világlátás, amellyel saját időfelfogásom leginkább osztozik? Vajon milyen történelemlátvány adná vissza a jelenkor tektonikáját innen nézve, a temporalizálás általam preferált nézőpontjából?

Alighanem a visszacsúszásé. Egyik oldalon: hogy a posztmodern a maga civilizációkat nivelláló, multikulturális buzgalmában visszacsúszik a modernitásba, ahol (félő, igaza van Rodriguez Magdának) a globalizáció válik új „nagy elbeszéléssé”, új fabulává az „igazi világról”. Másik oldalon: számos modern kormányzat viszont a premodernitásba csúszik vissza, és így lesz demokrácia álcájú, csúcstechnológiával mediatizált, retrofeudális önkényuralommá, amely pártosan kegyosztó, harácsolásában pedig ellenőrizetlen hatalmat gyakorol, és ősi félelmek, törzsi babonák harcos felszításából él, paradox módon még globálisabban. Az érdekek világában ez a két ellenirányú, rivális globalizáció nemhogy megfelezi egymás erejét a kettős visszacsúszásban (egyik a nemzetek fölötti modernitásba, másik egy „honmentő”, autoriter premodernitásba), ellenkezőleg, megduplázza.

Mindig is korok gyűrődtek korokra. Volt idő, hogy előre mozdulva torlódtak egymásra. A mostani inkább a visszagyűrődés kora.

De mihez képest „vissza”? Saját temporalizálásom látószöge (amennyire lehet, itt is követve a schilleri „unsterbliche Bürgerin” tekintetét) nemcsak egy heterokron, allometrikus – mérték-diverzitású – totálképre nyit rálátást. A perszonalizálással („Bürgerin”, polgártársnő) el is foglal vele egy határozott értékelő pozíciót. Ez a polgáré. Ha a történő időhöz kozmopolita látószöget adó, „világpolgári” orientációhoz Kantnak megfelelt egy hármas szabály, amelyet egyetemi előadásaiban, írásaiban többször hangoztatott – többek közt ezért állnak jelen fejtegetések egy Kant-könyv utószavaként –, megfelel nekem is. Ez a hármas szabály röviden és szabad összefoglalásban a következő: légy független (szuverén); légy belátó (liberális), légy önmagad (konzekvens).

Ezt szem előtt tartva: az idők előremozdulása, valamint visszagyűrődése metaforájánál az „előre” és „vissza” prefixum a függetlenség, a belátóképesség és az autenticitás, azaz a polgári mivolt teljességi foka szerint veendő értékelés és orientáció gyanánt.

10.

A korok visszagyűrődésének jelenkori tapasztalata válaszol a kérdésre, hogy a történő idő metaforikus helyére visszagondolva végül is miféle időt láttat veled ma a Villa Rubino Cicerone. Olyat, ahol egymásba ékelt időrétegek, egymásba töredezett korok, együtt élő újjászületések és halottságok együttesére látsz, többféle látásmód prizmáján (teóriastílusán) át szemlélve, amint az idő kíméletlenül egymásba préseli a maga premodern, modern, posztmodern rétegeit.

Jelenkorodat hívhatod transzmodern időnek (hogy ne szaporítsd újabbal a fogalmakat): barbárságok és civilizációk, tortúrák és humaniórák labilis alapú masszívumának. A heterokron idők most épp visszagyűrődni látszanak. De elég egy pillanat, és meglazulhat a szorításuk, elmozdulhatnak egymáson, hogy aztán (mint az ezredvég utolsó, ígéretes évtizedében is tették) ellenirányú mozgással torlódjanak egymásra.

Azt is mondja ez a hely, hogy életed személyes idői sem torlódnak egymásra másként. Jelen írás ajánlása szólhatna így: Annak, aki akkor még nem volt eltemetve, és annak, hívebbnek és igazabbnak, aki akkor még eltemetve volt. Saját időrétegeid is egymásra gyűrődve mozdulnak el, hol visszacsapódva, hol meglódulva váratlanul. Értheted őket bárhogy; végső soron mindig biztosra vett időd ellenében élsz.

De vajon megértheted-e az időt annak ellenében, amit róla biztosra veszel? Ott, a történő idő helyén csak az utolsó napon vetted észre, hogy az öböl víztükre mégse mélységektől vagy mélyáramlatoktól csillog sávosan, hanem a széltől; szélcsendben jobban ragyog. Az ok ezek szerint nem a mélyben rejlett, hanem a magasban, nem a víz színe alatt, hanem afölött, más irányban, másféle halmazállapotban.

Az idő is fluidum; ott is vannak efféle tévedések. Hogy rájöjj, néha csak annyi kell, hogy egy szélcsendesebb hajnalon a Nap kicsit másképp keljen Mondragon felől, aztán bárhogy is tűnjön el majd egy hasadt hegy mögött.

Az írások első megjelenése

(esetenként más címmel)

Szárnyánál a szörnyet. Itt jelenik meg először.

A képzeletről. Harmadkor, 1985. 3. szám.

A szatócsboltról. Nappali ház, 1989. 2. szám.

Az ellenszegülésről. Saját kötetben: Miért ne hinnéd hiába?

A vigasztalásról. Holmi, 1991. 3. szám.

Az oktalanságról. Saját kötetben: Miért ne hinnéd hiába?

A tanúsításról. Élet és irodalom, 1991. 3. szám.

A néma-kékről. Saját kötetben: Prózaibb változat

A következetességről. Hiány, 1993. 1. szám.

Az idegenségről. Élet és Irodalom, 1993. 6. szám.

Az értelmetlenről. Saját kötetben: Alaptalanul.

A jelképességről. Határ, 1994. 1. szám.

A címerekről. Világosság, 1995. 2. szám.

A máshitűségről. Kovács András, Radnóti Sándor (szerk.): Diotima. Heller Ágnes hetvenedik születésnapjára. Osiris, Gondolat Kiadó, 1999.

Az önmegítélésről. Gond, 2002, 33. szám.

A továbbélésről. Saját kötetben: Ottlik-veduta. Egy része itt jelenik meg először.

A tudhatatlanról. Jelenkor, 2007. 6-7. szám.

A tanonckodásról. Bardoly István, Jurecsko László, Sümegi György (szerk.): „A feledés árja alól új földeket hódítok vissza”. Írások Tímár Árpád tiszteletére. MTA Művészettörténeti Kutatóintézet, MissionArt Galéria, 2009.

A szenvedélyről. Kőrössy P. József, Kassai Zsigmond (szerk.): Szabadon élni. Heller Ágnes 1929-2019. Noran Libro Kiadó, 2019.

A tengeribetegségről. Holmi, 2012. 5 szám.

A stílusokról. Élet és irodalom, 2016. 12. szám.

A búcsúzásról. Élet és irodalom, 2013. 47. szám. Egy része itt jelenik meg először.

Az igazságokról. Alföld, 2022. 9. szám.

Az eszmélésről. Jelenkor, 2019. 4. szám.

Az együttállásokról. Élet és irodalom, 2019. 51-52. szám.

Az egyenességről. Jelenkor, 2020. 10. szám.

Az időzésről. Élet és irodalom, 2019. 33. szám.

A démonokról. Élet és irodalom, 2021. 33. szám.

A fölbecslésről. Lamár Erzsébet (szerk.): Széljegyzetek Pszeudo Kierkegaardhoz. Tanulmányok Gyenge Zoltán 60. születésnapja alkalmából. Budapest, L’Harmattan, 2022.

A gyűlöldékről. Itt jelenik meg először.

A származásról. Pannonhalmi Szemle, 2022. 4. szám.

A kibírásról. Itt jelenik meg először.

Megjelent a Bölcsészettudományi Kutatóközpont
és a Pesti Kalligram Kft., közös kiadásában
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Mészáros Sándor
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 374 2

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence