AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Akik kétszer halnak meg

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-83-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Akik kétszer halnak meg

Tartalom

Akik kétszer halnak meg

Abban a tótok országában

Illavay Ferenc uram tükre

Gorombolyi őrnagy

A hóbortos

A szép kísértet

Az utolsó Temetvényi gróf

Zsiborák

A hadvezető

A véghetetlen gazdag ember

Pálma

Kedélyes téli esték

Amiért nincs köszönet

Orol Krivánszky

A „Stella”

Egy a „beszélő majmok” közül

Miben nagyok a nők?

A szép Laila balladája

„Őrködjék fölötte…”

Vadászat a gyémántok után

„Bolond a világ… rosszak az emberek…!”

A pirosruhás hölgy

Az éj

Hű szolgálatok jutalma

Hát még otthon

A kedélyes vőlegény

Szaltó mortále

Atalanta

Vagy „uram”, vagy „bolondom”

Ki lesz nagyobb?

Még egyszer az az unalmas Illavay

„Illaván”

A gyászkeretű lap

Kívül a világon

A kis báró és a kis baronesz

A bárópapa

Az üldözött őz

Egy párbeszéd, aminek az elejét nem hallottuk

Rablázadás

A drága barátom

Hány percig állja ki a víz alatt

Hátha két halott összekerül?

A hold szarvának utolsó fénypontja

Exodus

Abban a tótok országában

Szokás a képcsoportozathoz tájképeket is adni staffage-nak, amiknek rendeltetésük az, hogy festményben nem nézik, regényben nem olvassák. Ennek a mi történetünknek a vidéke azonban úgy össze van nőve magával az eseménysorozattal, hogy együtt játszik vele; sőt befolyást gyakorol rá.

Vannak vidékek, amiknek igéző hatása az emberi kedélyre el nem tagadható, amiknek múltja belesugall a jelenbe. Ország, világ, korszellem átalakul, idomul az idővel, az a vidék maga külön is alakít, idomít, s hagyományos befolyását nem szünteti meg, s mint egy örökké tartó álom, belerémlik az ébrenlétbe.

Pozsonytól fölfelé haladva, elénk tárul az elragadó szép Vág-völgy. Minden fordulata egy-egy új, megkapó, festői panorámát mutat elénk. Egy szeszélyesen kanyargó folyóvíz örökké változó mederrel, amit hol elhagy, hol visszafoglal; két oldalán erdőpalásttal fedett hegyhátak; egyike az uralkodó folyóknak; partjain az ország legódonszerűbb városai, egész középkori jelleggel, némelyik még kőfallal kerítve; a lombfedte hegyoldalakban úrlakta ősi várkastélyok, kívül harci védelemre szánt sáncművek közé fészkelve s benn renaissance-kori francia ízlésű pompával berendezve; körülöttük csodaszép parkok, minőket csak nagyúri bőkezűség alkothatott valaha, hattyús tavakkal, tündéri grottákkal, vízesésekkel, dámvad csordákkal. Távolabb az aranyködbe burkolt hegyek ormain emelkedő roppant várromok, amikből még csak nem rég halt ki az élet: a dűlt falak ablakmélyedéseiben még ott láthatók az olasz freskók, az egyesült családok címerpajzsai, miket a szárnyas nemtő, Hymen ölel össze, a megrepedt boltozat kettészakítá a géniuszt; ott vannak még a leomlott erkélyek helyén a művészien faragott kariatidák, s a históriai falak teleírva, vésve már az újabb kor látogató Kiselakjainak neveivel.

S e holt falak története még oly közel van.

Itt borong a dűlt vár, melynek árnyékos bolthajtásában a világ szép asszonya, a szép Báthory Erzsébet emléke kísért. Szűz leányok vérében szeretett fürdeni: attól lett oly fehér. Még bejárható a pince, ahová háromszáz áldozatát eltemette. Átellenben a szomszéd várrom, melyben az ifjú lovag lakott, akinek kedveért akarta a szép nő még szebbé tenni magát. S nem messze van a várkastély, túl a hegyeken, ahol az ősi képtár őrzi a szép szörnyeteg képmását; az az alabástromfehér arc oly szelíden néz le ránk, mintha csak azt kérdené: „Hát mit tettem én, rózsákat téptem le, rózsavízben fürdöttem: hát vétek az?”

Amott hajlik ki a folyam fölé a magányosan álló bérc, mint egy óriási erratikus szikla, melynek tetején egy „bolond” szavára emeltetett várat egy még nagyobb bolond. Ott látszik az orom, melyről a vén Stibor vajda alábukott, ott a kerti kőpad, melyen aludt, mikor a vipera szemeit kimarta.

Aztán közeledik felénk a negyedik rom: nem vár, egy egész város az; itten uralkodott fél Magyarország fölött a vidék ura, Csák, ki vitássá tette Róbert Károlynak a koronát, s harcolt vele az uralomért mint egyenrangú ellenfél. Olyan hatalma volt, hogy tudott háborút viselni egyszerre két király, a magyar és a cseh ellen, s ketten se bírtak vele. Ez a rom Budavárának versenytársa, s Komáromnak és Visegrádnak fennura volt valaha.

Jön utána a másik: a többinél még jobban lerombolva. Minden fala szét van döntve. Ez volt az a sziklafészek, ahová a leghatalmasabb összeesküvő főurak el akarták zárni Habsburgi I. Lipótot. Az volt a terv, hogy vadászaton lepjék meg és fogják el a császárt, s úgy ragadják magukkal a rejtett sziklavárba. Tervüket elárulta valaki, s a bosszúálló fejedelem tőbül széthányatta a várat, hosszú ostrom után. A hatalmas főurak elmúltak. Idegen kastélyok címertermeiben néz le még ránk a kék szemű, szőke Petrőczy, akié a vár volt, s a délceg Thököly, aki azt végsőig védte.

A túlparti hegyeken átellenben fehérlik, mint egy óriási mauzóleum a büszke Oroszlánkő, s a völgyszoros vágánya közül kimagaslik a hírneves „Temetvényi” sasfészek, a szilaj Bercsényi ősi vára, s amerre csak a Vág kanyarodik, mindenütt előtűnik egy-egy várrommal királlyá koronázott hegytető. Az alatta levő falunak csak keresztneve van: „Podhrágy”, a vezetéknevet a vár adta hozzá. Lednitz, Sztrecsény, Lietava, Hricsó: holt nevek már.

Ez a romokban gazdag vidék volt a magyar függetlenségi harc legzajosabb küzdtere. Várait minden időben hatalmas dinaszták lakták, birtokaikra nézve kiskirályok a Felföldön. Itt vetették meg lábaikat a nemzeti fejedelmek, ide vették be magukat a trónkövetelők, itt gyűjték össze hadaikat, itt halmozták fel hadszereiket, itt vívták meg döntő csatáikat. Ágyúik dörgése áthangzott a határon. Váraik ormairól szép, derült időben odamutogattak a várurak a láthatáron kimagasló bécsi Szent István tornyára: „Oda megyünk!”

Aztán az égborulat eltakarta előlük a csalképet; a zivatar letörte váraik ormait. Ott látni még a „Kurucsáncot”, melyben Rákóczi lova elbotlott a végzetteljes ütközetben, s e bukással vége lett az egész fényes álomnak, mikor már annak kilenctized része való volt.

Az ostrommal bevett várakat aztán otthagyták szép romoknak: az önként feladottaknak adtak új gazdákat – idegeneket. A nagyszerű rovnyai parkban a „Száz hársfa”, miket Rákóczi ültetett a zborói „Sub centum tiliis” másodlatául, egy Aspremont „szívének” síremlékét árnyékozza most be: a magyar fejedelmi gazda hamvait ott égeti a verőfény a Pontus partján. Új urak, új dinaszták kerültek a régiek helyébe.

Azok sem öröködtek meg. Egyiknek a címerét felváltotta a másiké a várkapun, senkinek sem volt maradása. Ezek a rengeteg birtokok, amik közül egynek-egynek a határát a névadó vár ormáról nem lehet belátni, nem akarják megtűrni az új gazdát, valami fekszik e tájon. Csák Máté büszkesége, Petrőczy dacolása, Thököly rajongása, Rákóczi honszerelme, Báthory Erzsébet tetszelgő kegyetlensége, Beczkó bolondsága, Stibor őrjöngése kel és száll itt örökké, felhő alakban, köd alakban, lehull a fáról a levéllel, s újra kihajt a bimbóval: együtt örökli azt a hanttal, a kővel, a kalásszal, a patak vizével az új ivadék, s ő is elmegy arra, amerre a szél fújja, s megint visszatér abban a ködben, mely a tájat elüli.

De nemcsak a nagyurak hagytak maguk után síremlékül felséges várromokat; a koldus remetének is ott áll a romemléke, s romnak a koldus háza is olyan szép, mint a hercegé. Az elpusztult zárda kőfalai ott tükröződnek vissza a zátonyos, sima víztükörből; csak a remete barlangja alattuk maradt meg épen. Ott van a penészes szobor is egy odúba kuporodva. A nép azt hiszi, hogy ő maga az, a szent, kővé válva a hosszú időtől.

S aztán még távolabb, a folyam mentével szemben, amint a szulyói völgy elzárja a láthatárt, ott meg már mintha a titánok építkeztek volna, s azoknak a palotáját döntötte volna romba egy isten, egy mennyei császár: az egész vidék átalakul egy rémtornáccá; tornyok, piramidok, obeliszkek egymás mellé rakva, meg ledöntögetve, egy gigászi Bábel, aminek a története a Nephitimekkel együtt az eocénben veszhetett el. – Mindennek változni kell e tájon: az óriások temetője ez itt!

Csak kettő marad megörökülten: a szálfa és a kisemberek.

Mind a kettőnek jó talaja van itt.

Olyan vén faóriásokat sehol az országban nem találni másutt. – S azokhoz is annyi emlék van kötve. – Az a tölgyfa, mely a rovnyei kis templomot egészen betakarja, Lorántffy Zsuzsánnáról susog; – amottan Rákóczi hársfái hullatják a földre hajdani gazdájok izenetét, sárgult falevélben; – ott az útfélen áll egy terebély hárs a vetés közepett, mely egy nagy családnak címerét ékíti, s predikátumául szolgál, tehát századokkal régibb nemes, mint urai. – Itt van a kilenc iharfa, egyetlen egy törzzsé nőve, amiket egy nagy úr hajdan, a reformáció kezdetén, összefont gúzsnak, s azt mondá az új vallás fölvevőinek: „No, ha ezt elültetitek így, és megéled, ha élő fa lesz belőle, akkor marad meg a ti vallástok is ebben az országban!” – S lett belőle egy élő kolossz. – Ott pompáznak tőle nem messze a „Kálvinista Nádor” vérpiros virágú gránátalmafái, mik a szabadban tenyésznek – a római Monte Marión nem látni hatalmasabb példányokat. Ott zizeg a szélben kedvenc sabinai borókafája, mely másutt e vidéken csak cserje, itt fenyőnyi szálfa. Nem hordják el már az ágait szép leányok, vén boszorkák gonosz bűvitalnak. És alatta most is ott áll még az öles átmérőjű palakő asztal, melyre a dominium utolsó előtti urának a mostani leszámlálta a három milliót – mind aranyban!

A főúr elmúlt, az arany elmúlt; a fa megmaradt, még a levelét sem hullatja el télre.

És aztán megmaradt a nép.

Csodálatos egy népfaj ez, amihez foghatót nem találni ebben az országban.

Szegényebb és szaporább, mint hogy megélhessen az istenadta földből: kénytelen szétvándorolni a széles világba. De nem koldulni jár, mint a dervis; nem szolgálatba állni, mint a helveta, hanem dolgozni, kereskedni. A világ minden nagy városában övé az utca, kész szállása a házküszöb. Ismeri e vándoralakokat Párizs úgy, mint Sztambul; az egyik tudja az utat Londonig, a másik Teheránig, meg Asztrakánig. Ami pénzt összeszereznek idegen országban, azt hazahozzák az ősi zsúptető alá, s javítnak vele a sors mostohaságán. A nagyvilágban szerteszét bolyongva megtanulnak angolul, franciául, németül, törökül, perzsául annyit, amennyivel a bejárt országban érthetővé tudják magukat tenni. És éppen annyit tudnak a saját országuk úrnak való nyelvéből is. Igenis, ez a tótok népe. Hanem azért az ő apáik harcoltak Rákóczival végső csatái alkonyatáig, s az ő fiaik ostromolták meg 1848-ban a legelső sáncot Szent-Tamás első megrohanásánál. Beszélni nem tudnak magyarul, hanem érezni a haza szerelmét, azt nagyon jól tudják, s vérzeni is tudnak érte. Még többet is: tűrni és dolgozni is tudnak érte. Más népfajt képeznek, s mégis eggyé vannak forrva azzal a dzsentrivel, mely kezdettől mostanáig oly hű volt nemzetéhez, mint áldozatkész a szabadságért, s melyet mi furcsa tájkiejtéseért annyiszor kigúnyolunk, s mely azért nem neheztel. Itt van a „tótok országa”.

Tájképünket az ő krumpli- és pohánkaföldeik, az ő szilvásaik, káposztáskertjeik, kender- és lentáblácskáik, az ő piros virágú paszullyal, selyemtökkel befuttatott zsúpfödelű házikóik egészítik ki. Tengeri és szőlő ott már nem tenyész; délnövényeket csak a főurak nevelhetnek, akik télire üvegházat rakatnak a gránátalmafa fölé. Ezen a földön tiszta búzát nem aratnak már. Azért mégis víg dal hangzik végig a mezőn.

Most már vasút kanyarog át a völgyön. Mikor a vágtató vonatról az elragadó panorámán végigtekintünk, a láttani csalódás azt a káprázatot játssza velünk, mintha a távol hegyhátak, rengeteg erdőikkel mind futnának egymás alul, tornyos épületeikkel, váraikkal; a sík lapály pedig csendesen bontakoznék azalatt boglyarakta mezőiből, zöld vetésszalagjaiból, amiken jókedvű nép hangyamunkája foly – egy örökké ugyanazon képpé.

Miért futnak azok a nagy erdős hegyhátak, váraikkal együtt, s hová futnak olyan nagyon? Erről beszél a mi történetünk. Először elmondja, hogy mi történt „Tegnap”, azután meg azt, hogy mi történik „Ma”?

Illavay Ferenc uram tükre

Illavay Ferenc uramat, mikor életünkben először találkozunk vele, azon a foglalatosságon kapjuk, hogy a tükörbe néz, s azt huzamos időn keresztül folytatja.

Ami elég terhelő körülmény egy férfi jellemére nézve.

Azonban három rendbeli igen erős mentségünk van a számára.

Az egyik az, hogy – borotválkozik. Ez nem történhetik meg tükör nélkül. Aki ehhez szoktatta magát, az kénytelen mindennap találkozni a saját ábrázatjával, akár tetszik az neki, akár nem.

A másik mentségünk a „fiatal ember” számára az, hogy ő ezen a mai napon éppen vőlegény. Az udvaron várja négylovas hintó, mely őt még ma délre átröpítse az eljegyzési ünnepélyre, szeretett menyasszonyához Dolnavárra. Vőlegény korában pedig már csak minden férfiembernek megbocsátható, ha a tükre előtt hosszasabban hivalkodik.

A harmadik mentség pedig maga a tükör.

Mert ez nem olyan tükör, mint más becsületes tükrök szoktak lenni, hogy az embernek olyan kellemetes arcot mutasson vissza, mint amilyennel az őt szembe nézi: nem, ez egy csúfondáros, torzkép-vágó tükör, mely a belenézőnek a száját félrehúzza, a szemét feltolja, az orrát félrefintorítja, minden vonását kiforgatja a rendes formájából, úgy, hogy penitencia azt az embernek végig kiállni, amíg megborotválkozik belőle.

Hanem hát ez a tükör: ereklye.

Ferenc úrra az édesanyjáról maradt az, akinek viszont annak az édesatyja vette azt Vágújhelyen, a vásárban: ajándékul, mikor menyasszony volt. Akkor kezdtek divatba jönni az olyan összecsukható, fiókos toalett-tükrök. Olyant vett egyet látatlanban a jó Opatovszky Mátyás egy szlatinai üvegestől Borbála leánya számára. Csak akkor tűnt ki, hogy mennyire rászedte az üveges, mikor a leánya belenézett a tükörbe, s majd elejté, úgy megijedt a maga képétől. De már a vásár megvolt, a tükröt nem lehetett visszaadni, mert az üveges odább ment egy országgal. – Azonban megvigasztalta a leányát Mátyás úr.

– Látod, leányom, ez a tükör éppen azért lesz jó neked. Mert mire való a tükör? Arra, hogy az ember meglássa belőle, nem borzas-e a haja? nem maradt-e valami piszok az ábrázatján? azt ez a tükör is megmutatja. Ellenben nem fogja neked soha azt hazudozni, hogy valami szép vagy; sőt, az ellenkezőről fog mindig meggyőzni, s az nagyon jó, hogyha van az embernek egy igaz barátja, aki mindig megmondja a szemébe az igazat.

És úgy történt, Opatovszky Borbála az ő férjével, Illavay János urammal egész holta napjáig igen boldog életet élt, s azt jó részben ennek a tükörnek köszönheté. Sokszor emlegette ezt a fia előtt.

– Megbecsüld ezt a tükröt, reád hagyom: engem sok veszedelemtől óvott meg. Akármi indulat vett erőt rajtam, csak a tükrömbe néztem bele, s jó tanácsot kaptam tőle. Mindig azt mondta: hátha magadban van a hiba? El ne pusztítsd ezt a tükröt. Te is sok hasznát veszed az életben.

Meg is tartotta az ereklyét Illavay Ferenc híven, és sohasem borotválkozott más tükörből. Pedig lett volna módjában akár Velencéből hozatni akkorát, hogy talpig meglássa benne magát.

Egy mindennapi nélkülözhetlen jó barát volt az rá nézve: egy zsebbeli kritikus.

S óh, milyen jó, milyen áldott szer ez a kritika!

„Hátha magadban van a hiba?”

Ha minden embernek volna egy ilyen fintortükre, amely naponkint azt mondaná a szemébe: hátha magadban van a hiba? – felére leolvadnának a háborúk, egy negyedrészre a házastársi civódások, egy nyolcadrészre a párbajok s tizenhatod részre a processusok.

„No, már most hát azt hiszed, hogy ugyancsak szép legény vagy” – mondá a csúfolódó tükör; – „egészen vőlegénynek való ábrázat! Hát hiszed, hogy ekkora nagy fejjel lehet valakibe szerelmes egy leányféle? Alig van valami nyakad. Micsoda homlok! Faltörő kosnak hatalmas előrész volna. Meg ez a két vastag szemöldök, ami csaknem összeér! Nem látod, hogy a kisgyerekek elbújnak előled az ajtó mögé. Jó volna, ha ezt a gömbölyű képedet így meg lehetne nyújtogatni, mint ahogy én teszem. – Vagy ha ezt a felvetett szájat lehetne maszkírozni valahogy azzal a sertebajusszal, egyébiránt akármit csinálsz is a képeddel, az általános kifejezést: ezt a mogorva együgyűséget el nem űzheted róla. A legrosszabb hibridum ez. A jámborság vegyítve a vadsággal; a komikum és az ijesztő együtt. Egy Herkulesfő, amelyikből Pan-szobor lett. Aztán te már most mégy jegyet váltani? Azt hiszed, hogy szeretnek – azért, mert magad szerelmes vagy? Ugyan, valld meg igazán, ha te volnál az a szép kisleány, azokkal a bogár szemekkel, szépnek találnád ezt a képet, ami most rád néz? No, nevess egyet, hát akkor milyen vagy?”

E néma társalgást félbeszakítá a postakürt szava, a postaszekér ott állt meg a ház előtt, bizonyosan hivatalos levelek jöttek: Illavay Ferenc úr volt a központi járás főszolgabírája. A hajdú jelenté az ajtón keresztül, hogy sürgős levelek érkeztek.

– Hát csak tegye le az asztalomra a kancelláriában.

Bizony olyan sürgős levél nincs a világon, amiért az ember félbeszakítsa a nyakravalója csokorkötését, mikor a jegyváltásra készül, mert szépen csokorra kell azt kötni, azt a szép újdonatúj tarka selyem nyakravalót, s ez nagy munka egy olyan embernek, akinek nem ez a kenyere.

A tükör pedig tovább is gúnyolódik.

„Bizony pedig az egész előnyöd az, hogy főszolgabíró vagy. Nono! Ne képzeld, mintha azzal derekabb ember volnál, mint más; hanem csak azért, mert a főszolgabíró mindig úton van, ritkán alkalmatlankodik odahaza a maga házánál, s az igen kellemetes minőség egy olyan férfinál, mint magad!”

„Tudsz-e még valamit?” – (Még a haját is rendbe kellett hozni, mely olyan sűrű volt és kemény, hogy alig fogta a fésű.) Tudott biz az. Most meg az orrát nyújtotta meg hosszúra.

„Ma van persze a neved napja. Omlik hozzád a sok gratuláció. Csak már valami okosabb neved volna. Ferenc! Most éppen divatja van a nevek megmagyarosításának. Rudolfból csinálnak Rezsőt, Ferdinandból Nándort, Benedekből Bánkot, Péterből Petőt, Jánosból Ivánt, Albertből Bélát, Victorból Gézát, Juliusból Gyulát, Áugustból Ágostot, Edmundból Ödönt, Eugenből Jenőt, Benjaminból Benőt, Ernesztből Ernőt, Fridrikből Frigyest, Maximiliánból Miksát, csak a tiedből nem lehet csinálni semmiféle regényes hangzású nevet. Már a keresztvízzel a fejedre volt kitöltve, hogy unalmas, prózai ember legyen belőled.” Többet nem beszélhetett a tükör, mert ott hagyták.

– No, hát lássuk azokat a névnapi gratulációkat.

Ferenc átment az irodájába, ahol halommal álltak a most érkezett kisebb-nagyobb és legnagyobb levelek.

A csomag tetején volt legfelül a legkisebb.

De ennek láttára nagyot dobbant a szíve. Ismerős volt előtte még a papírja is, még a borítékja is annak a levélnek! Hát még az írás a címzeten! Azok a finom gyöngyszem alakú betűk! Ez az ő írása. A szép jegyesé. Akinek a számára most viszi a gyűrűt magával. De hát miért ír ma? Mikor néhány óra múlva úgyis találkozni fognak. Nem várhatta be, míg megérkezik, előre küldte üdvözletét? Mit írhat most?

Nehéz kezében reszketett az olló, amíg fölvágta a levelet. Ugyanazon szép finom gömbölyű betűk; de minő emberölő méreg a tartalmuk.

„Tisztelt uram!” (Már maga a megszólítás.)

„Későn bár, de mégis elég jókor, meg kell tennem ön előtt azon nyilatkozatot, hogy szívem már nem szabad. Ha önnek ezzel keserűséget okozok, higgyen rossznak, s akkor el fog felejteni. Minden ámítás volt. Ne kívánjon többet megtudni. Elhatározásom megmásíthatlan. Mi egymással többé nem találkozhatunk soha. Isten áldja meg önt. – Júlia.”

Ferenc csak lerogyott a székébe.

Eltakarta nagy tenyerével az arcát, s csak széles, erős mellének görcsös rángatózása árulta el, hogy sír.

„Minden ámítás volt! A gyöngéd suttogások, a szemérmes epedés sóhajai, az ábrándteljes séták a napsütötte ligetben, a bizalmas együttlét ezer bohó tréfái, az örömrepdeső fogadás hosszas távollét után, az édes tervek a jövendőre, a mosoly, a könny, a kézszorítás, az elpirulás, meg a lopva adott búcsúcsók is: – záloga egy élet boldogságának – mind csak ámítás!”

Hát ilyen az asszony? No hát legyen ilyen az asszony! Hanem az asszonyon túl férfi is van! Azt írják: „Szívem már nem szabad”; no, hát lássuk azt, aki elrabolta! Ha nem megyünk kézfogóra Dolnavárra, hát menjünk ökölcsapásra! Ide, fickó! Akárki vagy.

A széles vállak csak úgy feszültek, a kemény izmok majd szétrepeszték a vőlegényi átillát.

Igaz! Az ökölcsapáshoz nem kell se ezüstgombos atilla, se bársonymellény, se selyem nyakravaló.

Ledobálta magáról a parádés öltönydarabokat szerteszét a földre. Ide a fakó viselet is megteszi, meg a fekete nyakkendő. Hanem azért a fekete nyakravalóért még egyszer oda kell állnia a tükör elé.

„No, most vagy még csak igazán szép gyerek, ha tudnád!” – beszél hozzá az a zsebbeli kritikus. – „Milyen jól illik a képedhez ez az emberevő agyarkodás. Hát nem megmondtam előre, hogy el vagy ámítva? Senki sem ámított, magad ámítottad magadat. Hát van rajtad mit szeretni egy szép leánynak? Te csak olyan után láss, aki már másnak senkinek sem kell. Hát már most mér dühösködöl? Mert az mást szeret, aki bizonyosan szép fiú. Hát aztán, ha azt a szép fiút összekaszabolod, kevésbé fogsz csúf lenni, mint most vagy? Még meg kellene inkább köszönnöd annak a leánynak, hogy őszintén felvilágosított a veszedelmedről, amíg a nyakadba nem került a gúzs. – Hiszen tehette volna, amit sokan tesznek, hogy a kezüket az egyik embernek adják, a szívüket a másiknak tartogatják. Férjhez mehetett volna hozzád, s aztán a főszolgabíró nem alkalmatlan férj, mindig a világot járja. No nézd! Még azt is elfelejtetted nagy dühödben, hogy főszolgabíró vagy. Azt a nagy halom hivatalos levelet ott hagytad olvasatlanul. Legalább azokat nyisd fel. Ki tudja, milyen fontos ügyek lehetnek bennük ebben a mostani zűrzavaros világban? Látod, még valóságos isteni gondviselés ez rád nézve, hogy így történt. Ki tudja, micsoda viszontagságok várnak rád a jövő napokban? Háború van, forradalmi időszak. Jobb ilyenkor, ha nem te viszed az oltárhoz a szép menyasszonyt, hanem más. No, ne fintorgass itt ilyen elkárhozott pofákat, hanem eredj, olvasd el a többi paksamétáidat.”

Addig-addig, hogy rábeszélte a tükör: menjen vissza az íróásztalához a többi leveleket átolvasni.

Azokról már nem vágta ollóval, csak tépte a pecsétet.

Az egyik Gorombolyi kormánybiztos és őrnagy levele volt. Kurtán beszélt:

„Szolgabíró polgártárs!

Én a dandárommal holnapután megérkezem. Tartson ön készen számomra negyvenezer adag kenyeret, négyezer adag szénát, ezer mérő zabot, ötven akó pálinkát. Minden patakmalmot alakítson át egy hét alatt puskaporosmalommá, s a papírgyárat posztógyárrá. A vashámorokban öntessen ön hat és tizenkét fontos golyókat egyre-másra. A kémeket és izgatókat az egész vidéken fogdostassa össze. Az utakat és hidakat tökéletes karba helyeztesse ön, nehogy azok a nehéz ágyúim alatt beszakadjanak. Jelen parancsolatomnak minden pontját azonnal és haladéktalanul foganatosítani szigorú kötelességének ismerje ön. A legkisebb mulasztásért haditörvényszék elé állíttatom önt, és főbe lövetem.”

Gorombolyi őrnagy

Illavay Ferenc mély búbánata közepett hatalmasat kacagott erre a levélre.

A második levél a másodalispántól jött.

A jó Kapronczay annyira meg volt ijedve, hogy megszólítás helyett azon kezdte: „Az Isten szerelmeért!” A vége az volt, hogy: „Nézze csak, kedves uramöcsém, mit ír a kormánybiztos! Segítsen rajtunk!”

Oda volt csatolva másolatban Gorombolyi levele az alispánhoz. Ezen kezdődött: „Ti lomha, renyhe piszlicár táblabírák! – Ha nekem azt az újoncilletményt, ami rátok már a múlt héten ki lett vetve, mire székvárostokba megérkezem, az utolsó emberig ki nem állítjátok: mindnyájatokat haditörvényszék elé állíttatlak és főbe lövetlek stb. stb.”

Az alispán levelének utóirata is volt. „Beteg is vagyok.”

(– Azt elhiszem – dörmögé magában Ferenc.)

Hát a harmadik levél?

Azt a kuszált bagolyrugdalást előre kitalálhatta, hogy kié. Ilyen betűket csak őnagyméltósága Temetvényi gróf szokott megörökíteni.

Az volt még csak megijedve.

De háromszor is át kellett tanulmányozni a levelét, míg a konfúzus mondathalmazból kiokoskodhatta az ember, hogy őnagyságát is a fenntisztelt kormánybiztos úr ijesztette meg ilyen nagyon, bejelentve magát, hogy két nap múlva oda fog hozzá szállni vendégül – négyezred magával. Ez még nem elég; de egyúttal meghagyja és parancsolja a kegyelmes úrnak, hogy ő, mint a gorgói nemzetőrség törvényes és természetes főkapitánya, a maga nemzetőr-zászlóalját azonnal és haladéktalanul begyakorolva, adjusztírozva, századokra és kompániákra beosztva, készen tartsa, hogy azzal az ő megérkeztekor azonnal a dandárhoz csatlakozhassék, s a csatatérre siethessen. Különben haditörvényszék s a többi!

Őnagyméltóságának az írása hemzsegett félig leírt s félig kitörült szavaktól, ortográfiai hibáktól s németül kezdett s franciául bevégzett mondatoktól, amikből mind az derült ki, hogy neki legkisebb kedve sincsen ehhez a rábízott nagyon megtisztelő kiküldetéshez, s legjobban szeretne megszökni előle: csak tudná, merre. Kéri a főszolgabíró urat, hogy segítsen ezen a veszedelmen.

(Mert hisz a szolgabíró, ez az univerzális gondviselés ezen a földön.)

Még egy negyedik levél is volt; de erre már elfelejtették ráírni a címet. A pecsét ugyanaz volt, ami az előbbin. Ezt is a gróf úr írta. Egyszerre két levelet küldött a főszolgabírónak. Abból meg azt lehetett kivenni, hogy „új” veszedelem is van. A grófnak gyapjús szekerei vannak útban, amiknek már több nap előtt meg kellett volna érkezniök. Most értesül, hogy azokat a kormánybiztos úr útközben az állam nevében lefoglalta, hogy belőlük a hadsereg számára posztót csináltasson: az árát kifizeti. Ez azonban a grófra és az egész családjára nézve megmérhetetlen nagy szerencsétlenség. Neki ezeket a gyapjús szekereket okvetlenül meg kell kapnia, akármi áldozat árán. Bővebb magyarázatot levélre bízni nem lehet – azért nagyon kéri a főszolgabíró urat: kegyeskedjék egy kis félórára átrándulni hozzá, hogy élőszóval elmondhassa előtte, mi baj van. De még ma.

– No, ez mind jó nekem – mormogá magában Ferenc. – Már most hát csak az a kérdés, hogy hogyan szaladjak egyszerre kétfelé? Mégiscsak isteni gondviselés volt hát, hogy ez az örömnap így megkeserült. Lám, ha most e levelek olvasása előtt elmentem volna a jegyváltásra, s ott szerető tárt karokkal fogadtak volna, most semmi víz le nem mosná rólam, hogy elszöktem a baj elől; kihirdetnének mint szökevényt s hazaárulót; megcsípnének, meglőnének vagy futhatnék világgá. A becsületem is oda lenne. Ha pedig e leveleket elolvastam volna elébb, s én volnék kénytelen megírni annak a leánynak és a családjának, hogy nem mehetek a jegyváltásra, mert ilyen meg olyan baj van itthon, nem hinnék el, azt mondanák: hűtelen, csalfa, szószegő lettem, megvetnének, s nekik volna igazságuk. Így van minden jól, ahogy van. No, hát lássunk a dolgunk után. Nem megyünk hát Dolnavárra, se kézfogóra, se ökölcsapásra.

– Jancsi! Fogass ki a hintóból, szedjétek le a lovakról a sallangokat, keszkenőket, aztán fogjatok a nájdicsánkába!

Két perc alatt rendben volt a fejében az egész komplikált haditerv. Délig a bírákat felrendelni a sütendő kenyerek végett; délután a jegyzőkkel a betoborzott újoncokat felhozatni, a vármegyei chirurgussal megvizsgáltatni, a székvárosba felküldeni; estére Gargóra a grófhoz átrándulni, holdvilágnál az utakat megvizsgálni, az útbiztost az ágyából kihúzni, a hidakon a gerendákat helyrepótolni; másnap délre a járás határán a berdóci korcsmában megjelenni, az élelmezésről intézkedni; s Gorombolyi őrnagyot bevárni. Van rá huszonnégy óra. Bőven elég.

A plánummal elkészülve, még egyszer a tükre elé állt kipödörni a bajuszát; ami nem történik hiúságból, hanem azért, mert a kipödrött bajusz az embernek tekintélyt ád. (Példa rá III. Napóleon.)

A tükör azt mondta neki ezúttal:

„No; lásd, most már tetszel nekem!”

A hóbortos

A délelőtt unalmas dolgokkal telt el. Az élelmezés ügyét kellett megértetni bírák uraimékkal. Ez a vidék kenyérszegény. Maga a lakosság alföldre jár el aratni, onnan hozza haza télirevalónak az aratórészt. Megtörtént minden, ami lehető volt. A délelőtt a kenyérrel tölt el, délután következett a hús. Tudniillik az újoncok.

A főszolgabíró alszolgabírója és esküdtje mind elment mozgó nemzetőrnek; magára maradt az egész dolog. Ő maga írta be az újoncokat a lajstromba, az előtornácban pedig a járásorvos vizsgálta meg a testi állapotjaikat. Jobbadán beváltak: ezen a vidéken teremnek a legszálasabb legények, s nincs köztük se szűk mellű, se görvélyes. Aztán örömest mennek katonának: harcolni a magyar szabadságért. Csak úgy döng a melle, mikor ráüt az öklével, s azt mondja: „Ja szom magyar!” Az udvar tele van asszonnyal, anyóka, szerető, „matka, katka” búcsúzik a felcsapott legénytől, aki már nemzetiszín rózsás csákóval jön ki a tornácból. Az egyenruha többi alkatrészét majd még csak imitt-amott kapják: bakancsot talán Nagyszombatban, atillát Pozsonyban, a borjút Budán, puskát, szuronyt – majd ahol ellenséget találnak, akitől azt elvehetik.

Egy árva cigánybanda húzza künn az utcán a „Hajja cica, kis Katica!” toborzó nótáját, s egypár rendesen felöltözött honvéd altiszt biztatja vígságra az anélkül is ujjongó fiatalságot, piros borral kínálva.

A beíratás olyan gyorsan megy, hogy Illavay Ferencnek ideje sincs felnézni a rubrikázott írásból, hogy szemügyre vegye a legényeket, akik csak azután jönnek hozzá beíratkozni, mikor a tilóguson átestek, s ott mindjárt megkapják tőle az egy forint felpénzt, valóságos három húszasban.

Illavay ekképp nem is lesz figyelmes két újon érkező alakra, akik egymáshoz társulva törnek maguknak utat a többi legénységen keresztül az íróasztalig.

Az előbb jövő nyurga, hirtelen nőtt fiatalember, valami húszéves; de olyan ábrázat, ami vén korában is gyerekkép marad; rendesen halavány, de aztán megint a hajatövéig elpiruló; két nyugtalan, igen világos kék szeme nagyon közel áll egymáshoz, s sohasem néz annak a szemébe, akivel beszél: az egész arc fölül keskeny, alul pedig széles. Felvetett ajkain örökös duzzogás, panasz és élvezetvágy egyesült kifejezése látszik. Abból a savószínű pihéből, ami az ajkak fölött kemény viaszkpedrővel van hegybe facsarítva, sohasem lesz bajusz, ellenben két, felfelé fordított V betűt képező szemöldei olyan kifejezést adnak az arcának, amiről azt hiszi az ember, hogy mikor legjobban fenyegetőzik, akkor van legjobban megijedve. Visel pedig e nagy tenyerekben és nehéz lábakban végződő nyurga alak piros hajtókás ólompitykés viktóriadolmányt, ami eredetileg nem rá volt szabva, mert a kézcsuklói ki vannak belőle; ellenben kockás bársonymellényt; nyakravaló helyett csomóra kötött; de már nagyon zsíros veres szalagot, s a fejébe nyomva egy nemzetőri csákót viaszkosvászonból.

A háta mögött jövő s tőle elmaradni nem akaró társ pedig egy alacsony, zömök legény, aki szintén húsz-huszonkét éves lehet, de már ennek az ábrázatja úgy be van nőve fekete bozóttal, hogy csak a két szeme villog ki belőle; ez az arc azonban mindig nevetésre áll, nehéz is volna neki más kifejezést adni. Az egyik szemének a lehunyorítása még egy kis ravaszságot is kölcsönöz hozzá. Ennek a fején van egy Hunyadi-kalap; a termetét ellenben bőven fedi egy hosszú vászonkitli, amelyen a hiányzó gombokat igen célszerűen pótolják holmi madzagra kötött fapeckek.

Hát ez a két alak jobbra-balra taszigálva a paraszt legénységet, renden kívül odafurakodott a főszolgabíró székéhez, ki háttal ült a publikumnak, s azzal az elöl jövő éles ráspolyhangon kiáltá a sorozatbeíró fülébe:

– Tessék beírni! „Apátvári Soma.”

E hangra mégiscsak föltekintett Illavay, és hátrafordult; s amint ezt a két alakot meglátta, csak lecsapta a tollát az asztalra.

– Hát ez már megint micsoda bolondság?

A nyurga ifjú e szóra hősi állásba vetette magát, s fölfelé pödörgetve azt, amit bajusznak képzelt: elnézett a szolgabíró feje fölött, mintha annak a tintásüvegnek beszélne ott a polcon.

– Semmi bolondság! Önök gyáva hazaárulók, kik a nemzet lelkesült fiait vissza akarjátok tartóztatni, hogy vérüket hazájok szabadságaért kiontsák. Ismerünk benneteket! Én meg fogom írni a „Nép Szavá”-nak, hogy a petrőcfalvi főszolgabíró nem akarja engedni a harcvágyó ifjaknak, hogy a zászlók alá sorakozzanak. – Izé –

Itt rátalált tétova szemeivel tekinteni Illavayra, s annak a szemeitől elfelejté, hogy van tovább.

– Nézzen rám, Kornél – szólt ez hozzá.

A szemeivel aztán megfogta.

– Hát mi vagyok én?

Amíg a szemeibe nézett, addig nem tudott neki mást mondani, mint hogy; „izé”, hanem amint egyszer megint kiszabadíthatta saját szemeit Illavay szemeinek a fogságából, s visszatalált velük a tintásüvegre, megint feltalálta az elvesztett fonalat.

– Nekem nem tutorom az úr többé. Nekem nem parancsol többet se a vármegye, se a sequestri curator, mert ütött a szabadság órája. Ön nekem nem zsarnokom többé.

– Hiszen nem is azt kérdeztem, hanem hogy hová való szolgabíró vagyok én?

– Petrőcfalvi! Tudja meg ön. Ezentúl nem Prusznóc, hanem Petrőcfalva; minden falunak magyar neve lesz, minden embernek magyar neve lesz.

– Ahán! Ilyenformán jut ön is az Apátváry névhez. Persze; Opatovszky annyit tesz. De mikor lett önből Samu?

– Nem Samu, hanem Soma! Kornél attól származik, hogy „cornus” = som: tehát Soma.

– Hátha attól származik, hogy „cornu” = szarv, akkor Szarvas?

A hátulsó alak elnevette magát.

Az első hátrafordult s ráförmedt:

– Ön meg ne röhögjön, mert levágom a fülét!

Szerencsére – nem volt mivel.

– Az úr pedig, szolgabíró uram, ne vicceljen itt, mikor ily szent elhatározásról van szó, hanem a lelkes ifjúság visszatartóztatásától tartózkodjék!

– Jól van, jól. De hát volt-e már a lelkes fiatalság a felcsernél magát megvizsgáltatni?

– Mire való az?

– Hát hogy meggyőződjünk róla, vajon testileg alkalmas-e a haza védelmének megfelelni.

– Ez régi katonai schlendrián! Ez a zsarnokság találmánya. A francia konvent nem nézte azt, hogy megüti-e valaki a katonai mértéket.

– De nekem ez az utasításom. Hát tessék előbb kimenni, és levetkőzni a felcser előtt.

– Mit? Hogy egy nemes ember levetkőzzék a parasztok előtt?

– Kérem, mindnyájan egyenlő polgártársak vagyunk.

– De – izé. – Itt megakadt valami göcsben.

– Tetszik? Nem tetszik? Mert én nem érek rá itten alkudozni.

Nagyon halk hangon súgá oda az ifjú:

– Nem lehetne ezt holnapra halasztani?

– Még ma este el kell szállítanom az egész újoncilletményt.

Az ifjú elébb összenézett a háta mögött álló erdei manóval. Az pedig cinikus vigyorgással szólalt meg felvilágosítólag.

– Az a kis hiba van ám, hogy nincs az úrfin ing, azt valahol elvesztettük; csak egy forhemedlink takarja a deficitet.

– Ne locsogjon – izé.

– Úgy vagyunk, bizony, mint az egyszeri spanyol grand.

Illavay bosszúsan ütött a tenyerével az asztalra.

– No, hát azért is! – kiálta a nyúlánk ifjú, s nekilódult a benyílónak, de két lépésnyire megint meggondolta magát; s visszalódult: „No, hát azért sem!” Tekintete eközben a főszolgabíró asztalán levő szivardobozra esett: az rögtön adott neki egy jó eszmét; belemarkolt, kivett belőle vagy hatot:

– Hát, majd utoljára, mikor a sok parasztnak vége lesz, addig kimegyünk – fraternizálni. – Azzal kilődörgött a szobából.

– Ön maradjon itt, Koczur! – szólt Illavay a pávián képű társnak, s aztán felállt, és a másik ifjú eltávoztával odaszorította ezt az ablakmélyedésbe.

– Hát most megint micsoda istentelen ostobaságot követtek el önök? Így vigyáz ön a védencére?

A kis ember csak mosolygott, mint aki hozzá van szokva, hogy ha megtépik is a haját, azért csak mosolyogni kell.

– Hát tehetek én róla? Én sem vagyok okosabb, mint a vármegye. A vármegye azt határozta, hogy Kornél úrfit, mint hóbortost, örök gondnokság alá kell rendelni. Hogy ne legyen alkalma bolondozni, elküldték Debrecenbe, járjon ott az iskolába – szokjék a jámbor hétköznapi emberek társaságához. Beadták kosztra-kvártélyra egy professzorhoz, aki nagyon okos ember. Engem odarendeltek melléje mentornak, vagy mártírnak, vagy inasnak, egyszóval, hogy a két bolondból legyen egy pár. Nem is lehetett neki Debrecenben semmi rendkívüliséget elkövetnie. De hát már arról ki tehet, hogy egyszer csak kiüt a szabadság, a diákok mind beállnak honvédeknek, a kollégiumot bezárják.

– Mind tudom. De hiszen én küldtem a Kornél instruktorának rögtön útiköltséget, hogy hozza a fiút haza.

– Igen ám, de az instruktor azt mondta, hogy neki előbbvaló kötelessége mint vörösszalagos mozgó nemzetőrnek elmenni Nagy-Bányára a táborba, azzal markunkba nyomta az útipénzt, hogy találjunk haza nála nélkül, hisz ketten kiteszünk egy négylábú állatot.

– No, és ez augusztusban történt, s azóta önök mindig utaznak?

– Hát persze. Először elindultunk Kassa felé, akkor híre fut, hogy jön Schlick, erre mi visszaflankenbewegungoztunk Tokajra. Onnan lekerültünk Tisza-Fürednek, s megint nekivágtunk Miskolc felé. Miskolcon azzal excipiáltak bennünket, hogy itt jön Simunich! Arra mi hátrafelé koncentráltuk magunkat Szolnokra. Onnan lekerültünk Pestre, ott kipihentük magunkat egy kicsit a hadjárat fáradalmaitól.

– Egy kicsit a nasi-vasi bankot is fölkerestük.

– Még nem. Az csak később következik. Itt jól kipihenve magunkat, újra kezdtük a hadjáratot, s elmentünk egész Komáromig, ott szembetalálkoztunk a rémhírrel, hogy jön Jellasics!

– Hisz ez a túlparton járt!

– Hát nem lehet az innenső partra átlőni? Innen visszaretiráltunk megint Pestre, s akkor állt be az említett eventuálitás.

– A nasi-vasi bank.

– Mintha csak nyomtatva volna, úgy tudja a tensúr.

– Végződött egy nagy katasztrófán. Ott elvesztették az utolsó garasukat is.

– De még az útiköpenyegeinket is, különben most is ott ülnénk. Útközben aztán Kornél barátunkról imitt-amott elmaradozott egy-egy öltönydarab. Az utolsó stáción kénytelen voltam a magam victoriadolmányát ráadni; nyakravaló helyett meg a kalapomról a veres szalagot odakölcsönözni; valaki a kávéházban megszánta, s adott neki egy viaszkosvászonból faragott csákót. S ettől a mi Kornél barátunk arra a fölséges ötletre jött, hogy álljunk be katonának, akkor, majd ha Illavay Ferenc uram-bátyám szeme elé kerülünk, még nekünk fog feljebb állni! Tetszik látni, hogy mi nem vagyunk olyan bolondok, mint amilyennek látszunk.

– De hisz ez képtelenség! Ön ismeri ezt a fiút testileg-lelkileg. Ez nem lehet katona! Nem tudta ön őt lebeszélni?

– Eleget beszéltem neki. Mondtam, hogy nem bírja el maga a puskát. Milyen vékonyak a karjai meg a lábszárai; de azzal felelt rá, hogy jól agyba-főbe vert, s minthogy énnekem már gyerekkoromtól fogva az volt a hivatalom, hogy ha Kornél úrfinak tetszik a vitézségét rajtam kipróbálni, hát csak hagyjam magamat, hisz azért táplálnak, hát most ez azt hiszi, hogy nincs olyan ember, akit ő meg ne verjen.

– A testi gyöngeség még hagyján, de az a hóbortos agy. Az apai elmeháborodottság lappangó öröksége a vérében, a gyermekkori reminiszcenciák, a fékezhetlen természet, a félénkség és a szilajság végleteibe ugráló szeszély. Hisz ez azt foga tenni, hogy vakmerő lesz a saját elöljárójával szemben, s gyáva az ellenség előtt.

– Én nem tehetek róla. Próbálja meg a tekintetes úr lebeszélni. Én nem tehetek egyebet, mint hogy ha ő beáll katonának, én is beállok, s ha majd masírozás közben eldobja a puskáját, én magam cipelem mind a kettőt.

– Híja be ön azt a fiút!

Az ifjú úr visszajött, egész gyönyörűséggel füstölve a szájába dugott szivarral.

– No, mi tetszik – szólt ez, az egyik lábát rázva, mintha köszörűt hajtana.

– Hát legelébb is fogja a szekrényem kulcsát, menjen át a másik szobába, ott fog találni egy öltözet ruhát.

– Csak nem bolondultam meg, hogy az úr termetére való ruhában parádézzak?

– Nem. Számítottam rá, hogy ön ilyen állapotban fog hazaérkezni, s készletben tartottam egy egész öltözetet.

– De hogy mert az úr nekem ruhát varratni az én mértékem nélkül? Azt gondolja, hogy én fölveszem azt a ruhát, amit a prusznóci schneider eszkábált?

– Pestről hozattam az öltönyeit: Formanektől, akinél legutoljára ekvipiroztatta ön magát.

Ez lefegyverezte az ellenmondás szellemét, elvette a kulcsot büszkén, s átment a másik szobába felöltözni. Mikor visszajött, egészen dandy volt.

– De még csak egy tükör sincs az úrnak a házánál?

– Nincs.

Az ereklyét zár alatt szokta tartani.

– Az ember azt sem tudja, hogy áll rajta az öltözet.

– Hát hisz emiatt nem sokáig lesz önnek aggodalma, mert ha beválik, akkor majd kap honvédatillát.

– Ohó, nix honvédatilla, nix bakancs. Én huszár leszek.

– Megengedem. Hanem elébb vizsgáltassa meg ön magát. Most már nem húzódott az operációtól; az orvos ugyan úgy találta, hogy nagyon szűk a mellkasa, akárhogyan feszítgeti kifelé, de csak azt nyerte vele, hogy összehazaárulózták, aki egy kézre játszik azzal a másik hazaárulóval odabenn; mikor pedig azt találta neki mondani az orvos, hogy a karjai nagyon véznák, arra éppen fölgerjedt:

– Micsoda? Hát nem tudok én száz moulinét vágni egyhuzamban, kinyújtott karral? – Azzal kirántotta az egyik őrmester oldaláról a kardot, s elkezdett ide-oda nyakló karral malomvágásokat tenni az orvos felé. Az utoljára is, nehogy orra, füle bánja meg a dolgot, ráhagyta, hogy ez bizony gyógyíthatatlan vitézségi mániában szenved, hát legyen „alkalmas”.

Mikor aztán kezében volt az orvosi bizonyítvány, hogy „beválik”, büszkén lépegetett vissza az összeíróasztalhoz.

– Ihol van! Már most hát csak tessék szépen bepingálni: Apátfalvi Soma.

– A bizony jó lesz. Legalább, ha elszökik az ember, nem keresik a neve után – dörmögé Illavay.

– De nem szökik el! – kiálta pulykamérgesen az ifjú. – Hanem harcolni fog, mint egy oroszlán! Nem szökik el, hanem visszatér egykor mint koszorús hős, mellén a Terézia-renddel.

– Azt ugyan a császár osztogatja.

– No, hát a becsületrend keresztjével.

– Azt meg a franciák osztogatják.

– Arra egy civilistának semmi gondja. Mindegy. Visszatérek! S akkor ezeket a hazaárulókat mind leguillotinoztatom. Illusztrációul a papirosnyíró ollóval levágta Illavay írótollának a szárnyát.

– Engem is? – kérdé az nyugodtan.

– Önt négyfelé! – kiáltá fenyegetőleg az ifjú, s az ollót beleüté az asztalba, hogy megállt benne; aztán egyszerre a legnagyobb haragból és fenyegetőzésből alászállt a legcsendesebb pénzkérő pianóba. – Hát már most adjon hamar pénzt.

– Tessék – szólt Illavay, odaszámlálva eléje a három húszast.

– Hát ez micsoda?

– Három húszas.

– Hászen tudom, hogy három húszas egy forint. Ennyire engem is megtanítottak a kollégiumban: De hát ferblizni akar az úr velem, s vizinek teszi be?

– Ez a felpénz. Ennyit kap minden újonc.

A fiatalember e szóra a két tenyerét a két térdére tette, s elkezdett idétlenül kacagni.

– Hát most én ebből a három húszasból vegyek magamnak lovat, nyerget, lószerszámot, egyenruhát, állítsak ki belőle egy bandériumot, élelmezzem a háború végeig? Hahaha!

Aztán a legszilajabb kacagásból egyszerre csak átcsapott az érzékenykedésbe.

Felkapta a három húszast az asztalról, s odadobta a hátul álló újoncok közé.

– Nesztek! Igyátok meg! – Aztán felemelte szemeit a magasba. Mikor úgy felnézett a semmibe, olyankor talált eszméket. – Hová jutottam! Hajdan az őseim saját bandériumaikat vezették a háborúba, most én mint sereghajtó kullogok a bocskoros rekruták után! Három napi járóföldön mindenütt az őseim birtokán járok, s a csizmámnak nincsen talpa. Az apámnak negyven paripája állt az istállójában!

E szavaknál úgy égtek a szemei: az álla reszketett. Válság előtt látszott lenni. Vagy sírva fakad rögtön, vagy elkezd törni, zúzni, amit elöl-utol talál, míg meg nem kötözik. Illavay ismerte jól a természetét. Másodági unokatestvérek voltak. Kornél a hajdani dinaszta majoresconak a fia. Ferenc pedig az anyai ágon a kisebb birtokos Opatovszkyak utóda, ezért volt rábízva a hóbortos unokaöcs fölötti gyámság, s a szétzilált nagybirtok újrarendezése. Ismerte jól a védence kedélyét. Nem lehetett arra mással hatni, mint nyugodt humorral. A kitörést megelőzve, azt mondá neki egész szelíden:

– Lássa, kedves Soma, az ön édesatyja tehette azt, hogy negyven paripát tartson, mert tudta jól, hogy van neki egy derék, okos fia, aki a gazdaságát majd jól rendbehozza – de önnek még nincs.

Az ifjú le volt fegyverezve. Elmosolyodott rá.

– Bizony, nagy bolond maga – szólt, egészen alábbhagyva az indulatoskodással. – Egészen bolond. Hanem hát beszéljünk már most komolyan. – Hát – kedves urambátyám.

– Jól van, kedves öcsém. Hanem, ha azt akarja, hogy komolyan beszéljünk, hát engedjen engem beszélni. Miután önnek olyan nagy kedve van a hadi pályához, erről nem akarom leverni. Azonban nekem ott is kötelességem lesz önre felügyelni. Fogok róla gondoskodni, hogy ön jól legyen felmentézve, paripázva és fegyverezve, s az egész szolgálatidő alatt ellátva minden szükségessel. Hanem az ehhez való pénzt önnek a kezébe nem adom; mert akkor abból nem lesz se paripa, se mundur; ellenben ott leszek holnap az őrnagyánál, s annak a kezébe adom a szükséges összeget, aki aztán önről szépen gondoskodni fog.

– Micsoda? Hát nem meri az én kezembe adni? Hát nem tart engem becsületes embernek? Az én becsületszavamban mer valaki kételkedni? Akkor annak a valakinek én azt mondom, hogy…

Illavay attól tartott, hogy ez most mindjárt sértegetni fog, s még majd kurta vason kezdi a hadi pályát: hirtelen eléje vágott kemény szóval:

– Jobbra át! Indulj!

A parancsszó meghökkenté az ifjút, az a másik fiú segített eldönteni az elhatározást, fülébe súgva:

– Hiszen kapunk már kölcsön. Csak gyerünk innen. Hozzon el egy marék szivart magával.

A szőke ifjú úgy tett: amennyi nagy tenyerébe befért, annyit kisajátított a szivardobozból, s azzal dölyfösen oda döcögteté a szolgabírónak a végső véleményét.

– Azt mondom az úrnak, hogy az úr egy -h-h-h egy –

Koczur kicibálta magával az ajtón.

Az elhozott szivarokat aztán el kellett helyezni. Az új kabát zsebébe egy szivartáska is volt dugva: a tutor arról is gondoskodott.Amint azt felnyitá az ifjú vitéz, annak egyik oldalrejtekéből öt darab szép piros szemű tízforintos mosolygott elé. Amint ezt meglátta, kirántá magát satellese kezéből, visszarohant a hivatalszobába, s minden átmeneti prelúdium nélkül, nyakába borult a kegyetlen zsarnokának, s összecsókolá annak az arcát.

– Kedves, édes, jó Feri bácsi! Ugye, nem haragszik azért amit magamban gondoltam? – Bocsásson meg – – Isten önnel. Ha valaha veszély fenyegeti önt – csak egy szót! – Én repülök, és kiszabadítom önt! Előre fiúk!

Bizonyos, hogy mind megitta az újonctársaival azt az örvendetes véletlen pénzt, még az éjjel.

A szép kísértet

Illavay késő délután készült el a rábízott feladatokkal. Kenyér, zab sokkal kevesebb került ki, mint amennyi parancsolva volt, ellenben újonc éppen kétszer annyi, mint ahogy ki volt vetve a járásra. Kell is, hogy más járásnak a hiányát pótolja, ahol lőcslábú generáció lakik.

Ekkor jutott hozzá, hogy átránduljon Gargóvárra a grófhoz. Gargóvár még az a birtok, amely a Rákóczi-korszak óta nem cserélt gazdát. A Temetvényi grófok mindig hűségesek voltak a trónhoz: Bécsben laktak, ide csak vadászni jártak le; a szarvasaik számára bekerített hely négyszög-mértföldeket számlált. A gargói várkastély maga arról volt híres, hogy annak száz szobája és terme rokokó- és reneszánsz-kori pompával van berendezve, amik azonban csak évenkint egyszer vagy kétszer nyílnak meg külföldről összehívott vendégsereg előtt, máskor mindig zárva vannak. Megesik, hogy átutazó uraságoknak megmutogatja azokat a várnagy, feltakargatva – jó borravalóért – a rejtett műkincseket. Illavay Ferenc bizony sohasem látta e híres dísztermeket. A vidékieknek az a szokásuk, hogy a helyükben levő rendkívüliségekre nem kíváncsiak. Egyéb oka is volt. Ferenc gyűlölt minden külpompát, maga mindenben a rideg egyszerűséget szerette; hiányzott nála a szép ízlés.

A kanyargó hegyi út, mindenütt a pisztránggazdag patak mentét követve, hatalmas bástyakapukon keresztül visz fel a várba. A sáncárokban már nincs víz, az be van nőve gyeppel, de a fölvonóhíd még minden éjszakára csörömpölve zárja el a kaput, s a későn érkező vendég közeledtét a toronyőr kürtszava jelenti, hogy a hidat újra leeresszék.

A kapubejáratnál még ott ülnek, mint hátulsó lábaikra kuporodott szelindekek, a talpaikról levett sugárágyúk, török háborúk diadaljelvényei; a nagy négyszögű udvar kövezete közül azonban mindenütt kinőtt a fű, a középen álló szökőkút tritonjának tülkéből nem ömlik most a víz. Látszik, hogy a grófi család hirtelen költözött ide; nem volt idő az udvarról a füvet feltépetni, s a vízvezeték hibáit kitataroztatni. Egyéb baj volt most itt.

Illavay hintaját inas és komornyik fogadta. Német volt mind a kettő. A komornyik még a hintóból leszállás alatt elmondá neki, hogy nagyon várják az uraságok, de mielőtt őexcellenciájához fölmenne, kegyeskedjék Pálma comtesse-hez bemenni, aki okvetlenül elébb akar beszélni a tekintetes úrral.

– De barátom, ilyen sárgyúró csizmában csak nem állhatok be a comtesse-hez tisztelkedni.

– Nem tesz az semmit. Hát mikor vadászatok vannak? Vegyük úgy, hogy most is azok vannak.

– Csakhogy ezúttal a vad kergeti a vadászt. – No, hát vezessen oda, ahol a comtesse-re várnom kell.

A komornyik egy földszinti szobába vezette a szolgabírót, aminek igen egyszerű bőrbútorzata volt, a falakon tollrajzok, aranyozatlan rámában. Műértő ember ugyan nagy kegyelettel ismerte volna fel e székeken a legbecsesebb ó-mór bőrműveket, s az egyszerű rajzokban világhírű mesterek kézvonásait; de hát mindezekhez Illavaynál hiányzott a fogékonyság.

Kíváncsi volt rá, hogy vajon mit akarhat vele a comtesse. Bizony nem is őrá magára. Jól volt ő lakva úgy az asszonyi képpel, hogy jöhetett volna eléje valaki Circe minden bűbájával ma.

Alig távozott el a komornyik a várt vendéget bejelenteni, nemsokára nyílt az oldalajtó, s belépett rajta a grófkisasszony. Egyedül jött, s az ajtót is betette maga után.

Mintha öntudatával bírna annak, hogy neki nincs szüksége őrizetre: maga a tekintete elég, hogy bűvkört vonjon körüle, ami tele van eltaszító delejjel.

Hosszúkás vont arca oly fehér, mint a porcelán, szép, tökéletes vonásokkal, amikről sugárzik a hidegség. Haja olyan színű, mint az érett búzakalász hullámzó tengere, s e sajátszerű halavány aranyhoz kirívó ellentétül a két sűrű szemöldöke csaknem szénfekete, s azok alól két nagy szem sötétlik, amikről nem lehet meghatározni, hogy barnák-e, vagy sötétkékek: az élet tüze mélyen elrejtve bennük. S mikor ez a piros ajk megnyílik, az ember szinte megdöbben: íme, a szobor beszél. Az is olyan csendes, szenv nélküli hang, mintha álomkép beszélne álmodóhoz. Magas, nyúlánk termetét fehér öltöny teszi még szoborszerűbbé.

Egy szép kísértet, mikor előlép a félhomályból.

Maga a kéz is, amit meghívott vendége üdvözlésére nyújt, oly hideg.

De lehetett volna az a kéz akármilyen meleg, azért Illavay elfelejtette azt megcsókolni. Még tegnap talán eszébe jutott volna, hogy az úgy szokás.

– Megbocsásson ön – szólt Pálma grófnő, helyet mutatva Illavaynak az asztal mellett, mely a bőrpamlag előtt állt (remek antik faragvány), maga a pamlagra ült le –, azért, hogy elfogtam önt útközben. Nekem okvetlenül elébb kellett önnel beszélnem, mielőtt az atyámat meglátogatta. Ismeri ön az atyámat?

– Találkoztam vele egyszer, mikor birtokára megérkezett, s a szeszgyárosával kellett valami ügyét eligazítanom.

– Akkor nem ismeri őt. Amint hogy nagyon kevesen ismerik. Ő nagyon zárkózott és túl óvakodó. Az a kör, amiben az egész életét leélte, az oka ennek. Ott mindenkinek vigyázni kell arra a szóra, amit más előtt kimond, és feljegyezni azt a szót, amit mástól kimondani hallott; s ha szólni kénytelen az ember, nem mondani el mindent, amit tud. Ez megszokás. Hanem a jelen helyzetünkben ez ránk nézve igen nagy baj lehet. Apám ugyebár írt önnek levelet?

– Kettőt is.

– Azt írta ugyebár, hogy ő nem képes a kormánybiztos fölszólítását teljesíteni. Nincs elkészülve arra, hogy négyezer vendéget ellásson; még kevésbé érzi magát alkalmasnak arra, hogy a gargóvári nemzetőrök zászlóalját vezesse, mert sohasem volt katona, mert beteges.

– Ilyenformát írt.

– No, lássa ön. Ez az ő régi szokása. Hogy a bajának csak egy részét adja elő: úgy, hogy aki a legjobb akarattal segíteni kívánt rajta, a bajának a nagyobb részén nem segített. Azt ő eltitkolta. Ha ön aszerint szíveskednék eljárni, ahogy ő kívánta, hát abból csak az lenne, hogy a kormánybiztos (föltéve, hogy az ön szíves közbenjárása teljes sikert aratna nála) azt mondaná, hogy no, hát jól van, ha nem láthat el a gróf négyezer embert, hát megyünk hozzá csak négyszázan. Ha egyszer aztán itt vannak: elmondanák az atyámnak, hogy hiszen nem szükséges neki a gargói nemzetőröket a táborba vezetni; elég, ha felfegyverzi őket, s aztán egyszer, lóra ülve, tart hozzájuk egy lelkesítő beszédet, átad nekik egy általam hímzendő zászlót. Ez is jó lesz. S ezt ki tagadhatná meg?

– Az igaz, hogy ezt nem lehetne megtagadni.

– Pedig ez az, amitől az atyám retteg. Nem beteg ő: el bírna viselni akárminő testi fáradalmakat. De nem akar! Nem lehet neki. És ezt ő nem fogja önnek megmondani soha. Hogy ő nem akar részt venni ebben az egész mostani mozgalomban. Sem az egyik fél, sem a másik fél mellett. Hiszen azért hagytuk el Bécset. Mikor a fellázadt nép magához ragadta az uralmat, mikor ablakaink alatt végigrohantak egy végeláthatatlan tömegben, előttünk addig soha nem hallott kiáltásokat hangoztatva: mi sietve hagytuk el a császárvárost, szökevényképpen, felkerestük ősi lakházunkat Magyarország egyik legcsendesebb zugában. Azt hittük, itt békén meg fogunk húzódni, míg a zivatar valamerre feltisztul. Képtelenségnek hittük, hogy a válság ide is utánunk jöjjön. Hogy itt is utolérjen bennünket a kérdés: hová tartoztok? – Ez az, ami atyámat kétségbe ejti, de amit kimondani nincs bizodalma senkihez. Nekem van: önnek megmondom. Ránk nézve egyenlő baj, ha négyezred magával jön ide vendégül a kormánybiztos, vagy ha negyvened magával jön, s atyámat nem ijeszti el az a gondolat jobban, hogy kezében a zászlóval rohanjon az ágyútűzbe, mint az, hogy a neve meg legyen említve a legegyszerűbb nemzetőri zászlószentelési ünnepélyen. Azért kérem önt, ne nyugodjék meg az ő levelében, tegyen többet érte, mint amennyit abban ő maga kért: vegye rá a kormánybiztos urat, hogy egyáltalában kerülje el megtisztelő látogatásával a mi szerény lakásunkat, s hagyjon nekünk minden tekintetben békét.

Illavay nehéz feje nagy csóválásnak indult erre a szóra.

Pálma grófnő nem vette azt észre.

– Ha ön ezt nem viheti keresztül: akkor előre is megmondhatom önnek őszintén, ami következni fog. Atyám nem várja be itt a kormánybiztost. Hanem, ha erőszakolni fogják, hogy álljon párthoz, itt hagyja az országot, s elmegy Badenbe. Én pedig nem akarom azt, hogy ő ahhoz a táborhoz álljon, mely Magyarországgal ellenségül áll szemközt.

Illavay érdekelten kezdett nézni e hölgy arcára. Nem volt azon semmi verőfénye az indulatnak. Maga is vette észre, hogy félreértetett. Egyik ajkszeglete hideg mosolyra vonult el.

– Nagyon kérem önt, valami idétlen honleánykodást ne keressen ön szavaimban. Én nem rajongok magasabb eszmékért. Belőlem csak az önérdek beszél. Én nem akarom, hogy az atyám bármely oldalra nézve is kompromittálva legyen. Ki tudja, hogy melyik fél marad győztes a végkimenetelnél? Az ellenpárton levőknek a birtokát az bizonyosan el fogja kobozni. Nekem pedig nincsen kedvem, mint a francia forradalom alatti emigránsnőknek, pénzért dolgozni a számkivetésben. Belőlem a józan önzés beszél.

Jobban le nem hűthették volna Illavayt.

Ezt is észrevette a szép kísértet.

Jónak látta aztán egy kedélyes mosollyal bebizonyítani e földi eredetét. Az a mosoly jól illett halvány arcához.

– Ugyebár, sajátszerű ez? Énbelőlem nem szól más, mint az önzés, s öntől mégis azt kívánom, hogy tegyen meg értünk mindent, amire képes, akikhez önnek semmi oka sincs jóindulattal viseltetni. Ennek ön maga az oka. Önről azt mondja mindenki, hogy nagyon jó ember. S aki nagyon jó ember, az mindenkinek az adósa.

Illavay maga is elmosolyodott erre. Úgy látszik, hogy a comtesse-nek igaza van.

– Jól van – szólt fölkelve a helyéről. – Majd úgy járok el, hogy semmi baj ne legyen.

– Kérem, legyen ön még szíves leülni. Önhöz még egy másik levelet is írt az atyám.

– Igen, valami gyapjúszállítmányról, amit útközben lefoglaltak.

– Azt írta benne, hogy majd a többit elmondja élőszóval. De ő itt megint nem fog önnek mindent elmondani, túlságos óvakodásból. Annyit fog önnel közölni, hogy azokban a gyapjús zsákokban nem csupán gyapjú van, hanem a legalsó zsákban van egy acélláda. Ezt mi nem hozhattuk magunkkal, mikor Bécsből menekültünk, mert a sorompóknál a felkelők mindenkit megmotoztak. Úgy jöttünk ki, mintha sétakocsizást tennénk. Ezt a ládát pedig egy bizományosunk társzekerével indítottuk útnak gyapjúszállítmány közé csomagolva, a háznagyunk felügyelete alatt, aki azt az egész úton kíséri. Ez jelenti most, hogy a gyapjúszállítmány az állam részére lefoglaltatott útközben. Már most azt tudatni fogja önnel az atyám, hogy abban a gyapjúszállítmányban van egy láda is, amit nekünk megkapnunk okvetlenül szükséges. De már azt, hogy mi van abban a ládában, ismét nem fogja önnek egészen elmondani. Családi okiratok, nagybecsű szerződések. És ebből megint nagy baj lesz. Mert ha ön azzal a szóval reklamálja az elrejtett ládát, hogy abban írások vannak: a mai veszedelmes világban okvetlenül azt fogja rá mondani a kormánybiztos, hogy azok lehetnek valami államellenes iratok, amiket még inkább szükséges megvizsgálni, s annyival bizonyosabban elviszi magával. Azért én megmondom önnek s kérem, hogy mondja meg az atyámnak, hogy tőlem hallotta ezt. Abban a ládában, a családi iratokon kívül, vannak még a családi gyémántjaink is, több mint félmillió becsértékben. Azért arra kérem önt, hogy beszéljen ön igen határozottan az atyámmal. Mondja meg neki, hogy mindent tud már. Követeljen tőle teljhatalmú megbízást a maga számára és kívánja átadatni annak a ládának a kulcsát, hogy a kormánybiztos előtt felnyithassa azt, és megmutathassa annak a tartalmát. – Megbocsát ön, hogy ilyen őszintén fordultam önhöz. De hát azok, akiknek bajuk van, nem tehetnek egyebet, mint hogy azoknak a terhére váljanak, akiknek életfeladatuk a mások baján segíteni.

Ezzel ismét kezét nyújtó Illavaynak, s az a kis kéz most már nem volt olyan hideg: a szép kísértetet valami emberi melegség lehelte át.

Illavay utána nézett az eltávozónak, s úgy tetszett neki, mintha könnyebben érezné magát, mikor már nem áll vele szemközt, mikor nem hallja azt az álomországból jövő hangját.

Az utolsó Temetvényi gróf

Mégis szép az az őszinteség, mondá magában Illavay, amíg a komornyik, kezében a kétágú gyertyatartóval, végigvezette a folyosókon a főúr alvószobájáig. – Nagyon szép és ritka adomány az az őszinteség. Más leány azt mondta volna: „Tegye meg ön ezt, meg amazt, fordítsa jóra, amit a vak sors elrontott, tegye lehetővé a lehetetlent – az én szép szemeimért!”. Ez fölöslegesnek talál minden cirógatást, csábítást; megmondja egyszerűen: „Önnek kötelessége minket a kellemetlen helyzetekből kiszabadítani, s ezért önnek nem jár semmi: nem, még csak egy álomlátás káprázata sem; ön tartozik ezzel, mivelhogy ön azon szerencsétlen teremtések egyike, akik, „jó emberek”, s akik ennélfogva azzal a teherrel születtek a világra, hogy minden embernek adósai, akivel csak összetalálkoznak a föld kerekén, ezeknek meg kell tenni mindent, amit akárki kér tőlük”; hogy hogyan teszik meg, az az ő gondjuk. Ha megteszik, az nem is érdem; ha nem teszik meg, az már gorombaság. Más leány legalább mórikázott volna előtte egy kicsit, s az most nagyon rosszul esett volna neki; ez egész hidegen megmondta a szemébe, hogy önzésből volt hozzá ily kiváltságos bizalommal, kér mindent, nem ígér semmit. Becsületes leány. Ennek a megbízásában el lehet járni.

A folyosók, előtornácok maguk is főúri fényűzést hirdetnek; azok a szarvasagancsok, amikre az elejtő vadász neve van felakasztva, nagyobb kincsbe kerülnek, mintha aranyból volnának öntve. Nem vadaskert, hanem vadas ország termi azokat, s az őrző vadászcselédség száma egy kis zászlóaljat tesz ki. A márványlépcsők anyagáért drága utat kellett építeni a hegyek közé, s a freskó-tájképek a falakon nem ideális tájak másolatai, hanem megannyi uradalomnak a hosszú panorámája.

Minden tárgy arra van itt, hogy dicsekedjék.

Egy pipázóterembe érkezve, melynek összes groteszk bútorzata a furcsa pipaállvány összhangzó környezetét látszott képezni, a komornyik azt mondá a vendégnek, hogy tessék addig leülni, míg őexcellenciájánál bejelenti.

Kis idő múlva a komornyik kijött, s nagyon kérte az engedelmet, hogy őexcellenciája rögtön kijön, csak tessék nehány percig türelemmel lenni, míg átöltözik.

Azután egy kis idő múlva megint előjött, s azt mondá, hogy de bizony mégis jobb szeretné őexcellenciája, ha az olvasószobájába kegyeskednék befáradni.

Illavay hát bement hozzá. Észrevehető volt, hogy őexcellenciája valóban át akart öltözni, ott volt még a levetett fekete frakk, a hímzett csillaggal a mellén, hanem aztán fele úton megint mást gondolt, s ismét felvette a kurta otthonkáját.

Hát, mert mikor már fölvette a fekete frakkot, akkor látta meg a tükörből, hogy az sehogy sem illik össze a mostani ábrázatjával. Maga sem ismer magára a főúr. – Hova lett az a büszke alak, ki a bécsi császári várlakban lekötelező mosolyával jobban bevilágította a termeket, mint valamennyi csillár? Fél fejjel magasabb volt a közönséges embereknél, s ezt tudta felhasználni arra, hogy akit nem akar meglátni, annak elnézzen a feje fölött. Most pedig úgy össze van esve. Három hete már, hogy nem borotválkozott. Amióta egy rettenetes októberi napon a saját kedvenc borbélyát látta az utcán a „Pöbel” élén deklamálni, kezében egy szerencsétlen főúr (a népharag áldozata) összetépett díszköntösének foszlányával, azóta nem ereszt borbélyt a torkához közel: maga pedig borotválkozni nem tud; annálfogva nem hasonlótlan egy gályarabhoz, aki a bagnóból szökött meg: az a flanellotthonka is segít kiegészíteni a mintát. Ki keresné benne a tegnapelőtti Temetvényi Ferdinánd grófot, felséges névtársának aranykulcsos, aranysarkantyús és aranygyapjús lovagját, a nagy Temetvényi család utolsó és legnagyobb férfiivadékát?

Szobája csupa könyvtár, félig felmetszett, de végig nem olvasott könyvek hevernek minden asztalán.

– Ezerr bocsánatot kérrek uram! – szól a főúr a belépőhöz, olyan keményen berregetve az „r” betűt, mintha annak a kiejtésére egy egész óramű mozgásba hozatala volna szükséges. Bocsánat, hogy ily derrangirrozottan fogadom. A szakállam egész errdő márr az ábrrázatomon. Nincs, aki kiirrtsa. Mindenféle borrbélynak nem adhatja az emberr oda az arrcáját, hogy lefarragja.

Ferenc kezdett szepegni. Ha ez most a felvett tárgy nyomán arra fog áttérni, hogy „hát az urat ki borotválja meg olyan szép simára?” – „Saját magam.” – „Nem borotválna meg engem is?” – S még majd azt is meg kell neki tenni.

De szerencsére más vadnyomot üldözött az eszmecserkészet.

– Az ember most igazán nem tudja, hogy kirre bizza rrá a torrkát? Megbomlott a világ rrendje. Éppen most olvasom a girrondisták történetét Lamarrtine-től. Szórul-szóra ugyanaz, ami nálunk történik. Olvasta ön márr?

– Nem olvastam még.

A nevezetes mű csak a múlt évben jelent meg (1847). Akkor aztán felvette a gróf, és elkezdte magyarázni Ferencnek, hogy ez az eset, meg az az alak mennyire hasonlít ehhez a most történthez, meg ehhez a mostani alakhoz, s ennélfogva mennyire következik mindaz egymás után itt és most, ami ott és akkor történt. – A szemei egész rémlátásra voltak felnyílva.

– De még à peu près, ugyanaz a név is. Tessék! Akkorr Marrat, most pedig Madarrász. Pedig hát mit vétettek a girrondisták? Jó hazafiak voltak, de rrossz rrevolúcionarriusok. Mind a guillotine alá kerültek. Még madame Rrroland is! Madame Rrroland! Urram. Ha ön is ismerrné őtet! Ha hallaná velem vitatkozni, a szíve megrrendülne tőle.

– Madame Roland, akit kilencvenkettőben lefejeztek?

– Nem, nem. Hanem a leányomat. Szakasztott madame Rrroland! Nem az alakjára; de az egész szellemére nézve. Ugyan kérem, vigye el magával a Histoire des Girondins-t, és olvassa el, aztán mondja meg, hogy nincsen-e igazam.

– Elviszem, gróf úr, de nem azért, hogy én olvassam, hanem hogy a gróf ne olvassa. Más idő, más ország volt az. Nálunk nem terem meg sem a sansculotte, sem a chouan. A comtesse-szel egyébiránt már volt szerencsém találkozni és általa felvilágosíttatni az okok felől, amikért a gróf idehívott.

– Úgy? – mondá a főúr, összecsukva a könyvet s aztán a két kezével a háta mögé téve azt, hogy az asztalpárkányon félig ráülhessen, mintha így bizonyosabb volna felőle, hogy az abban lakó rémszellemek nem jöhetnek elő. – Tehát beszélt önnel a leányom? Mit beszélt?

– Legyen megnyugodva a gróf; mind olyan dolgokat, amikért nem kerülne a „jólléti bizottság” törvényszéke elé. Én hivatalos állásommal összeegyeztethetőnek vélem, hogy mindazokat elintézzem, amik a grófot nyugtalanítják-a saját felelősségemre.

– A saját felelősségérre! Úgy, hogy engemet azérrt senki kérrdőrre ne vonhasson?

– Egészen úgy. Megértettem a helyzetet. A grófnak nem szabad kompromittálva lenni sem az egyik, sem a másik félre nézve. Minden intézkedés az én terhemre fog esni. Csupán egyet kérek a gróftól. Ez tulajdonképpen nagyon sok. Azt, hogy amit én öntől hivatalos hatáskörömnél fogva követelek, azt haladéktalanul teljesítse.

– Írásbeli meghagyás folytán? – kérdé a skrupulózus főúr.

– Természetesen.

– De kitől van önnek viszont megbízása? A „honvédelmi bizottságtól”?

– Nem. A rendes elöljáróságomtól, az alispántól és megyegyűléstől.

– De hát a kormánybiztos? Hisz az egy Henriot!

– Dehogy Henriot! Jó, magunkforma táblabíró.

– Olvassa ön csak, hogy mit ír nekem?

– Tudom. Szeret nagy szavakat használni. Én értek a nyelvén. Régi jó ismerősöm. Tengert kiált, s pohár vízzel is beéri. Csak nem kell vele disputálni. Majd elintézek én vele mindent.

Ebből a szavából is láthatni, hogy micsoda jámbor ember volt ez az Illavay: más azt mondta volna, hogy bizony ez fogas munka lesz: nagy fába vágjuk a fejszét; a fejemmel játszom! hogy annál becsesebbé tegye a szolgálatát; ez meg igyekszik megkicsinyíteni a veszélyt, aminek a más kedvéért nekimegy.

– No, csak vigyázzon ön! Az ilyen idők kiforrgatják az emberrt a szokott jelleméből. Én láttam a borrbélyomat mint népszónokot! A borrbélyomat; aki excellenciás urak parrókáit szokta fodorrítani, s minden miniszterrnek az álla alá nyúlt. A barrikádon állt, és onnan olvasta fel a prroklamációt.

– Bocsásson meg, gróf úr; de az idővel gazdálkodnunk kell. Engedje meg, hogy itt az íróasztalhoz leüljek, s nehány szükséges rendeletet megírjak.

– Tessék.

– Legelőször is a grófnak egyet.

– Nekem-m-m? – szól a gróf, s mindjárt behúzta mind a két kezét a flanelldókája hosszú ujjaiba.

– A grófnak van egy nagy fegyvertára.

– Egy kicsiny.

– Akár kicsiny, akár nagy, én azt lefoglalom.

A gróf felfortyant erre a szóra.

– De kérem! Azok nagyobbrészt ereklyék. Régi kovás puskák, a francia háborúból, amikor az atyám saját zászlóaljat állított ki.

– Azért megteszik azok a szolgálatot olyan helyen, ahol szuronnyal és puskaaggyal szokás dolgozni; – hanem ha a gróf a gargói nemzetőrök számára akarná azokat visszatartani…

– No, az kellene még! Mi jut eszébe a kormánybiztosnak? Hogy én vezessek egy paraszt nemzetőrökből álló zászlóaljat a császáriak ellen. Aki sohasem voltam katona. Aztán olyan köszvény van a lábamban, hogy a szobában sem tudok bot nélkül járni. Meg ez az asztma! Hiszen hallhatja a szolgabíró úr a hangomon.

– Azért gondoltam, hogy sokkal jobb helyen lesz a gróf fegyvertára, ha azoknak a honvédújoncoknak a kezébe adatik, akiket ma küldtem fel a székvárosba, s akiknek most még csak kaszákat tudott az intendatura kiosztani.

– Ah! capisco! capisco! Most kezdem az urat érteni! Ha nem lesz fegyver, nem lesz nemzetőrség. Jól van, csak tessék megírni a rendeletet hozzám! Csak peremptorie! Minél erősebb hangon.

Most aztán már nem sántított a főúr, a hangján sem érzett az asztma. Félfejjel magasabb lett egyszerre.

Ferenc elkészült a rendelettel. Meg is pecsételte.

– Ezt tehát még az éjjel tessék foganatosíttatni. Én azalatt eléje sietek a kormánybiztosnak.

– Jól van, jól. Csak mondja meg neki – terjessze eléje: – hogy ne jöjjön hozzám négyezer emberrel, annyinak kenyeret sem tudok adni. Jöjjön kevesedmagával.

– Azt fogom neki mondani, hogy menjen másfelé, s éppen sehogy se jöjjön Gargóra.

– Úgy, úgy. Az úr okos ember. Vagy a leányommal beszélt? Ahán. – No, az legjobb lesz, ha éppen nem jön ide – őexcellenciája: a tisztelt polgártárs.

– A gróf pedig oda fogja küldeni eléje a táborba azt a kenyér- és zabilletményt, amit a vendégei különben elfogyasztottak volna, háromnapi itt mulatás alatt.

– Miért ne? Szívesen. Hanem a szolgabíró úrnak határozott rendelete folytán.

– Már meg van írva. De most már a grófot kérem, hogy kegyeskedjék leülni az íróasztalánál és számomra megírni.

– Mit?

– Először is egy meghatalmazást – magyarul –, melyben fel vagyok szabadítva, hogy a gróf társzekerein levő lefoglalt gyapjús zsákokból egy elrejtett acélszekrényt kivehessek; azután egy meghagyást – németül – a szekeret kísérő udvarnoknak, hogy e szekrénykét nekem átadja.

– Szívesen. Szívesen. Egész ív papírra, ugyebár? Le is pecsételjem?

– Nem; hanem a pecsétet a neve után nyomja oda.

– Hisz ön mindig a neve elé nyomta a pecsétet.

– Mikor mint szolgabíró tettem; hivatalból.

– Ahán: értem. Sietek vele. Ennek még ma meg kell lenni.

S olyan elhatározottsággal ült neki a gróf az írásnak, mintha végrendeletét kellene megírnia.

– Ön tudja, hogy mi van abban a szekrényben? Nagybecsű családi…

– Gyémántok… – sietett eléje vágni Ferenc, hogy a meghazudtolás kellemetlen funkcióját elhárítsa magáról.

A gróf fölugrott a székről, s karikára nyílt szemekkel meredt a vendégére.

– Hm. Hm? Ezt a leányomtól hallotta ön?

– Igen.

Erre a gróf rögtön elkezdett nem tudni írni. Panaszkodott a szemére, hogy a lámpásnál nem lát jól.

– Csak írja meg a gróf akárhogyan – sürgeté őt Illavay –, mert nekem még az éjjel nyomába kell jönnöm a gróf társzekerének, mielőtt ez a sztrecnói erdőbe vándorol.

– De hát ön el akar bennünket hagyni. Azt nem engedhetem meg. Este érkezett vendéget nem szokás az én kapumon kiereszteni.

– Meg vagyok győződve a vendégszeretetéről, s háladatos leszek érte, de ma nem vehetem e szerencsét igénybe, mert holnap reggelre már Laknón kell találkoznom a kormánybiztossal, ha azt nem akarom, hogy holnapután ide jöjjön négyezred magával.

Ez az okoskodás győzött. A gróf csak elővette az írásbeli tudományát, s megírta a keserves levelet.

– De legalább vacsorára csak itt marad ön?

– Köszönöm. Arra sincs időm. Aztán nem is szoktam.

– De hiszen ki vannak fáradva lovai.

– Friss fogat vár rám, s az útbiztossal az útban kell összetalálkoznom, a hidakat kell rendbe hoznunk.

Tehát csak át kellett neki mégis adni a levelet.

– És most még egyet kérek.

– No?

– Annak a szekrénykének a kulcsát.

– A kulcsát? Mire lesz az jó?

– Arra, hogy ha a kormánybiztos követelni találja tőlem, mi van abban a szekrénykében, amit én az általa lefoglalt gyapjúzsákok közül kisajátítottam, felnyithassam azt és megmutathassam neki.

– Megmutatni? A kormánybiztosnak? – hebegé elszörnyedve a gróf, s még jobban összegörnyedt. – Ha az azt meglátja? A szekrény tartalmát.

– Biztosítom a grófot, hogy ha a kormánybiztos azt látja, hogy gyémántok vannak benne, azt fogja mondani: „Vidd innen, rá sem akarok nézni, add vissza annak, akié!”, de ha azt mondom neki, hogy iratok vannak benne, akkor azt mondja, hogy „De már azok velem jönnek, hátha államtitkok.” S akkor aztán nem tudom, hova kerül az ön szekrénye? Ha a kulcsot nem kapom meg, kénytelen leszek azt feltörni.

A grófnak izzadni kezdett a homloka. Ez ugyan kemény ember! De rá van szorulva, s kénytelen rábízni magát. Hát Isten neki.

Lekapcsolta óraláncáról a kis acélkulcsot, s aztán még meg is magyarázta Illavaynak, hogy a pántolózárt (Vexierschloss) micsoda mesterséggel kell vele felnyitni. Azzal Illavay nem időzött tovább, sietett le a kocsijához; a hajdújának megmondta, hová tartsanak, a felvonóhíd lecsörömpölt előttük, a kocsija a hegyi út kanyarulatában eltűnt.

A gróf nem várhatta, míg a teánál találkozik a leányával; maga sietett őt a szobájában fölkeresni.

– No, te szépen elárultál bennünket ennek az embernek szólt hozzá szemrehányólag.

– Te magad hívattad őt ide.

– De nem azért, hogy mindent megtudjon.

– Anélkül nem segíthet rajtunk. Valakiben kell bíznunk.

– De nem a legelső akárkiben, aki elénk jön. Hogy merted ez emberre rábízni magadat? Ha Lavatert tanulmányoztad volna! Olyan tekintete van, mint egy rablónak.

– Tíz lépésnyire sugárzik róla a becsületesség.

– Valóságos Danton-pofa. Nézd meg csak az új Plutarchban az arcképét, s hasonlítsd ezzel össze. Az a protuberáns szemöldökcsont, azok a kiülő dombok a homlokon; az a kegyetlen, vérszomjat eláruló száj. Csupa furfang, gyanakodás az egész ember. Itt sem akart maradni vacsorára. Tán nem találtam ki, hogy miért? Abban a tudatban, hogy kezében vannak a fejeink, félt, hogy megtaláljuk őt itt mérgezni. Kezébe adtad a fejeinket. Hisz az én szürke fejemért már nem kár. Érett gyümölcs. De ha ezt a te szép fejedet nézem. S aztán arra gondolok, hogy madame Roland feje hogy hullott alá a kosárba!

Az öreg nemes szemében valósággal könny ragyogott.

Pálma pedig elmosolyodott rá.

– De hát mi baja volna neki a mi fejeinkkel?

– Azt te nem érted. Ahhoz te nagyon ártatlan vagy. Csak a gyémántokról ne szóltál volna neki. Mit gondolsz? Mibe kerül ennek ránk mutatni, hogy arisztokraták vagyunk, s aztán ránk fogni, hogy hazaárulók vagyunk. Csak egy szóba kerül, s akkor az elítélt kincseiben a feladó osztozik. Ezt így tették a jakobinusok is.

– Ah, ne mondd tovább! Hála Istennek, hogy én nem olvastam se Lavateredet, se a Girondistáidat! Énnekem az első tekintet óta olyan bizalmam van ez emberhez, hogy nemcsak a gyémántjainkat, de még az álmomat is rá merném bízni.

A főnemes szomorúan ingatta a fejét, odahajolva leánya fölé, a könnycsepp odahullott annak búzakalászszín hajára; suttogva fogta két keze közé azt a fejet:

– Lamballe hercegnőnek is így omlott a haja a vállára – amíg volt neki válla…

Zsiborák

Az útibiztos ugyan nem várt a szolgabíróra a keresztútnál; azt izente, hogy ő se nem bagoly, se nem denevér, se nem bakter, hogy éjszaka járjon utakat, hidakat vizsgálni; holnap is nap lesz, majd compareál reggel. Illavay nem káromkodott; belátta, hogy az útibiztosnak egészen igaza van: öreg, köhögős az ember, meghűthetné magát a deres őszi éjszakán; az is igaz, hogy a „diurnum” neve „napidíj” – ha éjjel is kellene érte szolgálni, akkor diurnum-nocturnum volna; csak magára vette azt a munkát is: a szolgabíró ezermester. Összeszedett valami tizenhat fejszés embert, szekérre rakta őket, s megindult maga az utat megvizsgálni, amelyiken Gorombolyi dandárjának végig kell vonulnia.

Az út a hegyek között hol felhág, hol alászáll; nem megy az másképp ebben a görbe országban; a völgyben hidak is vannak, kisebbek, nagyobbak, hegyi patakok fölé építve; azok bizony fából vannak, s megesik rajtuk, hogy egy-egy gerendájuk korhadt; de abban nem az útbiztos a hibás, hanem a szú, hogy minek őrölte meg. Ahelyett aztán másikat kell oda hevenyészni kiadja az erdő. Egypár fejszés ember hátra marad, s reggelig ki lesz pótolva a hiba.

A vármegye csinált útja az egész karannói völgyet úgy osztja kétfelé, hogy a legigazságosabban az egyik oldalát a Temetvényi grófok, a másikat az Opatovszkyak uradalmai határozzák meg. Itt nincs több földesúr ennél a kettőnél – napi és éjszakai járóra. Az egyik uradalomnak a szélét az óriási vadaskert sodronnyal befont palánkozata jelöli meg: ez a Temetvényieké, az átelleni erdős hegyhát az Opatovszkyaké. Ennek a vadaskertjével újabb időben felhagytak; a szarvasokat, vadkanokat kipusztították, amikért az öreg Opatovszkynak, csak a parasztok vetéseiben tett kártételek címe alatt, évenkint negyven-ötvenezer forintot kellett fizetni. Drága vadpecsenye volt! Most ahelyett fűrészmalmok dolgozzák fel az erdőt, hamuzsírfőző telepek ritkítják a hozzájárulhatlan vadonrészt. A laposok irtványain pedig majorságok települtek le. A makkot szelíd sertéscsordák legelik fel, s a szarvascsordák helyén birkanyáj legelész. Mindezek Illavay Ferenc gondnoksága alatt változtak már meg ekképp.

Az országút a mély völgyből a hegygerincre kígyózik föl, s ott azután egy darabon a hegyoldalba vágva vonul tovább; egyik oldalán a meredek sziklafal, másikon egy szédületes lejtő, telenőve bozóttal; galagonya, som, veresgyűrű összegubacolva tarkállik, mint egy csodaszőnyeg végig az egész völgyvágányban; az őszi dér varázsecsetjétől sárgára, pirosra, lilaszínre festve, közte a rikító zöld borókacserje. Út nem vezet e völgybe sehonnan; rókának, vadkannak való menedék az. Az út közelében az Opatovszky részén látszik az utolsó irtás. Egy-egy óriási szálfa még ott van hagyva mutatónak, szerteszét töveikből kiforgatott tuskók hevernek, amiket feldarabolni nem érte volna meg a napszámot. Egy hosszú sor ölekbe rakott keményfa áll, mint megannyi sánc az út mellett, a magasra felnőtt virnánc és páfrány bizonyítja, hogy régen ott állhat.

Ezen a helyen van egy kőhíd. Arra szolgál, hogy a bércek közül lerohanó záporáradatot keresztülbocsássa. Az idén egészen benőtte e hegyi árnak még a medrét is az iszalag; jeléül, hogy itt nem volt felhőszakadás a nyáron.

Ez volt az utolsó híd, amit még meg kellett vizsgálni. Itt már nem volt több embere Illavaynak háromnál. Azok közül egynek volt fejszéje, a másiknak kőtörő vasrúdja, a harmadiknál volt a fáklya. Azonkívül volt a hajdú, rendes fegyverrel, neki magának is volt duplapuskája.

A kőhídnál leszálltak. Felül minden rendben volt, de alulról is meg kellett győződni, hogy alól a hídbolthajtásokon nincs-e valami hiba, nem kell-e annak is valami apostol.

Elöl ment a fáklyás ember, utána a hajdú a puskával, nyomukban a két munkás. Jó volt az óvatosság, ilyen helyeken dúvadak is tartózkodnak.

– Hahó! Ki az? – kiáltá el magát a fáklyavivő.

– Add meg magad! – rivallt a hajdú.

– Mi van odalenn? – kérdé a szolgabíró.

– Egy embert találtunk itt.

– Hozzátok fel!

Drótostót vala. Öles, izmos férfi. Viselete olyan, mint a többieké; ez nem változik a divattal. Hosszú, összecsapzott haja a vállait verte, s elöl a szeméig lógott, egész arca borotválva volt, mint fajtájáé szokott lenni, jó borostásan. A hajdú a nyakát fogta, a két munkás a két kezét, úgy hozták elé a híd alól. Az ember úgy tett, mintha részeg volna. Tartani kellett, el ne dőljön.

– Mit csinálsz ott a híd alatt?

Felelet helyett elkezdett az ember dalolni.

Hiszen megteszi azt a tót, hogy dalol, mikor jól be van pálinkázva, hanem ennek a dalra fakadása gyanús volt. Amint rákezdte a nótáját, azon hasábfa-rakások mögött valami halk recsegés lett hallható, mintha emberek osonnának el a tar gally között.

– Mi zörög ott? Felelj! – kiálta a drótosra a szolgabíró. Arra az abbahagyta a dalolást, s együgyű meghunyászkodással, a félvállára húzva a fejét, mondá nevetve:

– Hát bizonyosan disznók… – s rögtön talált is egy ahhoz való nótát, torkaszakadtából üvöltve: – Hej szvinya, szvinya! Dobre varuj doma! („Hej disznó, disznó! Jóra várnak otthon!”)

Illavay kilőtte a puskája egyik csövét az ölfák felé: arra aztán sebes rohanássá vált az előbbi zörej, mintha öt-hat ember menekülne a bozótba. Oda utánuk menni nem lett volna okos gondolat.

– Vizsgáljátok meg ennek az embernek a szeredását, meg a többi motyóit.

Legelőször is egy nagy éles kés került elő belőle.

– Mire való ez a nagy kés?

– Hát csak bizony szalonnát enni.

Azután a mesterségéhez való mindenféle szerszámok között találtak egy csomó tolvajkulcsot.

– Hát ezekkel mit szoktál enni?

– Csak biz ez olyan bolondság, cifraság, hogy zörögjön, mikor az ember táncol. Tót embernek nincsen sarkantyúja.

Azután a batyuból előkerült egy felmetszetlen kenyér. A hajdú azt súlyosabbnak találta, mint amilyen a közönséges kenyér szokott lenni, s felmetszette az öreg késsel. Hát abból meg előkerült egy kétcsövű pisztoly.

– Furcsa bestecket hord ez magával! Hát ez meg tán kenyérenni való? Hozzátok csak ide azt a fáklyát, hadd nézek a szeme közé!

Az egyik munkás odavilágított a drótos arcába a fáklyával. Arra egyszerre kiáltott fel a szolgabíró is, meg a hajdú is:

– Ohó! Hisz ez Zsiborák!

A fogva tartott mérgesen dobbantott a lábával, s dacosan fölvetette a fejét.

– No hát: – Zsiborák!

– Te vagy az, zsivány! aki kétszer törtél ki már a börtönből; no, most harmadszor, hogy a kezemre kerültél, fogadom, hogy nem illansz el egykönnyen. – Illavay e szóknál maga is mellen ragadta a drótost.

– Semmi zsivány! semmi megszöktél! – pattogott vissza Zsiborák. – Vagyok spión. Van nekem passzusom magyar generálistól.

– Miféle generálistól?

Zsiborák egy pillanat alatt kiszabadítá az egyik öklét a fogva tartó munkás markaiból. A nyakán volt neki egy nagy flastrom, ami alatt valami undorító tályog látszott lenni, azt hirtelen lekapta onnan: – nem volt az alatt semmi daganat, hanem egy sokrét összegyűrt papír:

– Itt van a generális passzusa – szólt, odanyújtva azt a szolgabírónak; s azzal önkényt nyújtá a kiszabadított kezét a hajdú elé, ki hirtelen gúzsba facsarintá mind a kettőt.

– Majd mindjárt eleresztetek ti engem. Csak hadd olvassa a szolgabíró a generális levelét.

Csakugyan Gorombolyi kormánybiztostól volt menlevele Zsiboráknak, ki azt mint általa megfogadott tábori kémet mindenkinek, halálbüntetés terhe alatt, védelmébe és oltalmába ajánlja.

– No, ugye? – hencegett a drótos. – Ott van, ugye? Majd ád nektek a generális azért, hogy a spiónját elfogtátok. Lesz nektek nemulass.

– Hát hiszen éppen oda készülünk hozzá. Téged is oda viszünk, Zsiborák, ne búsulj. – Motozzátok meg csak a cókmókjait.

A hajdúnak nagy gyakorlata volt már ebben. A magyarországi proletár nem sansculotte, hanem inkább tropdeculotte, tele van rejtekzsebekkel: innen egy írószer, amonnan egy acélráspoly meg egy-egy bevarrt aranypénz kerül a holdfényre; utoljára a bocskort is lebontják, annak a kettéválasztható talpbőre meg egy egész archívum.

A szolgabíró átnézte a rejtekükből előszedett iratokat.

– No, Zsiborák, most már csakugyan engedelmet kell tőled kérnem, hogy ilyen civilfogságba juttatlak. Mert te a katonai bíróság elé tartozol. Derék spion vagy te. A magyar hadsereg állapotjait jegyezted fel. Tegyétek farkasgúzsba, aztán dobjátok fel a szekérbe.

Zsiborák káromkodni kezdett, míg János hajdú a fejére nem rántotta a szeredását; abba aztán kiabálhatott. Nagy hirtelen egy jó szívós bükkfa husángot vágtak az útfélről, azt a fogolynak a két térde, meg a két könyökhajlása között átdugták: ezt nevezik farkasgúzsnak. Így aztán elfért szépen a parasztszekér saroglyájában.

– Menjünk tovább – mondá Illavay, miután meggyőződött róla, hogy ennek a hídnak nincs semmi baja.

– Az ellenség kéme lesz ez – dörmögé János hajdú, mikor újra megindultak.

– Valami egyéb oka is lesz annak, hogy ez itt a híd alatt rejtőzött – mondá Illavay. – Azok, akiket a rakásfák mögül elriasztottunk, bizonyosan az ő cinkosai voltak.

A hold tele fényben ragyogott már az erdős hegyhátak fölött, a szalonkák húztak a légben, a szarvasok rigyetése felelgetett egyik pagonyból a másikba egymásnak; csendes, hűs őszi éj volt.

Illavay egy kis időre elszunnyadt a kocsiban ülve, s azt álmodta, hogy megérkezett Dolnavárra. Nagy vendégsereg van a háznál. Mindenki szívesen üdvözli. De hát a menyasszony hol van? Azt mondják, mindjárt eljön, itt van a benyílóban, öltözik. Szeretné már látni. Nyílik az ajtó, s kilép egy bájos, szép alak. Ejh, ez nem ő; ez csak a nyoszolyólyány. Megint jön más. Az meg még szebb. De az sem ő; az meg a másik nyoszolyólyány. No, most jön már. Itt van a fehér ruhás menyasszony. Egyenesen vőlegénye felé tart. Magas, nyúlánk alak, búzakalász-színű hajfürtökkel, sötét sugárszemöldökkel, liliomfehér arccal; szemei kékek-e vagy feketék? nem tudni, csak azt, hogy ragyognak, s őreá ragyognak…

„Ejh, szerteszét oszolj, bolond álom!”

Az volna szép, ha egy főszolgabíró, aki hatvanezer embernek parancsol, egy ilyen álomcsőcseléknek ne tudna parancsolni! És ugyan jókor volt neki magát felébreszteni, mert éppen akkor jött a szekerével szembe egy másik jármű, amit nagy hiba lett volna álmos fővel elkerülni: egy gyapjús szekér.

– Hopp! Hó! Megállj! Ki népei vagytok?

A gyapjús szekér kocsiülésében ült egymás mellett egy kifordított bundába burkolt, borotvált képű férfi, meg egy honvédfrájter, a szuronyos puska a térde között. Maga a hienc fuvaros gyalog lépegetett a lovai mellett. Mindössze hárman voltak.

A szekeres hallatlanná tette a szót, mintha megsüketült volna, s tovább akart hajtani.

János hajdú aztán leugrott a kocsiülésből, s megfogta a nagy hienc lónak a zabláját.

– No hát, mi az? – kiálta akkor a borotvált képű mérgesen. – Ki állja el az embernek az útját?

– Valaki, akinek jussa van hozzá – szólt Illavay, leszállva a csézából s a társzekérhez közelítve.

– Megállj! Ne mozdulj! – Ordított akkor a katona, olyan hangon, mintha vártán állna, s neki fogta Illavaynak a puskát. A hienc azonban megrántotta a könyökét.

– Sus ki, de ne lú (Süsd ki, de ne lőj!) Ez a pan szolgabíró. Nem látod a hajdút?

– Jó, hogy szólt kend – mondá a vitéz –, mert már elkezdtem lűni.

Illavay pedig hidegvérrel szólt oda neki:

– Ugyan, öcsém, nem szégyenled felém tartani azt a puskát, mikor tudod, hogy nincs rajta gyutacs?

– Hát már azt hogy tudja az úr? – Azzal szépen letette maga mellé az egész mangalétát.

A mai Werndl- és Snider-korszak emberének szükséges megmagyarázni, hogy mi volt az a gyutacs. – Ezt németül úgy hítták, hogy „Zünder”. Mikor a kovás szerszám helyébe feltalálták a vegytani gyutacsot, hát akkor ennek az alakja olyan volt, mintha egy vékony, lapos szalmaszálat csináltak volna lágy vasból, a közé volt szorítva a robbanó anyag, azt dugták bele a puska lyukába, arra csapott rá a fegyver sárkánya, úgy sült el. Amint aztán a lőkupak (kapszli) fel lett találva, az egész átmeneti korszakot a lomtárba dobták, ott hevert évtizedekig, míg végre eljött az ideje, hogy 1848-ban a nemzetőrség fölfegyvereztessék: annak a számára aztán előkeresték a fegyvertárból ezeket a gyutacsos puskákat. Jó fegyverek voltak azok nagyon; csakhogy azt a bolondságot, amivel el lehetett őket sütni, sehol e világon nem fabrikálta már senki. Ilyen fegyverekkel kezdték meg a hadjáratot a mi „kortársaink” („őseid”, kegyes olvasó).

Imitt-amott támadt egy-egy kisvárosi gyógyszerész, aki aztán hevenyében készített azokhoz való gyutacsot „robbanó papíros”-ból, s ez is megtette a szolgálatot, de hogy Dorombolyi úr fegyverei még enélkül egyáltalában szűkölködtek, azt Illavay magából Zsiborák jegyzetéből olvasta.

– No, hát kik önök? Mi járatban vannak? Honnan jönnek? És hová tartanak? Ilyen késő éjszakán.

A borotvált képű csak mindig nem akart még kijönni a subájából: onnan felelgetett nagy szálkásan a kérdésre.

– Én magam Temetvényi Ferdinánd gróf úr őexcellenciájának az udvarnagyja vagyok. Gyapjút szállítok, mit a kormánybiztos úr lefoglalt az állam számára. Az ő parancsára kell azt a székvárosba vitetnem, hogy ott a hadi kasszából fölvegyem az árát. Ez pedig itt mellettem a kormánybiztos úr által mellém rendelt kíséret.

Az utolsó kérdésről azt hitte, hogy azt eleresztheti a füle mellett.

– S miért járnak önök éjszaka?

– Azért, mert az egyik kerekünkről lepattant a keréktalp, s amíg azt a kovács felvasalta, éjszaka lett.

– Miért nem maradtak ott abban a faluban, ahol a baj érte éjszakára?

Ez a vallatás már kezdte bosszantani azt az urat.

– Ejh! Hisz ezeket a gyapjús zsákokat csak nem rabolja el senki a szekerünkről.

– De hátha egyéb is van ezekben, mint gyapjú?

Már erre a kérdésre, mint a rókakeresztelte tüskésborz, bontakozott ki egyszerre a kifordított bundából a feleselő, s nagyot bámult a szolgabíróra.

– Hozza kend ide azt a fáklyát! – kiálta Illavay, a hátul jövő szekér felé, mely azalatt szintén odaérkezett, úgy, hogy a három kocsi egymás sorjában elzárta az országutat.

A fáklya aztán elég világot adott, hogy annál egy levelet el lehessen olvasni.

– Itt van egy levél a gróftól az udvarnagy úrhoz.

Az az úr elolvasta azt. Nem tetszett neki.

– Hát mit tetszik akarni?

– Ott van a levélben.

– Itt az út közepén?

– Ibi, ubi. Az én felhatalmazásom így szól.

– De ezt a szállítmányt lefoglalta a kormánybiztos.

– Csak a gyapjút; de nem ami a gyapjú között van.

– De az van kimondva, hogy halál fia, aki hozzá mer nyúlni.

– No, hát én éppen annak a fia vagyok, s majd hozzányúlok.

Az udvarnagy a katonát taszította most oldalba:

– Protestáljon az ellen kegyelmed!

– Mi a ménkűt csináljak?

– Emeljen szót.

– A puskám boldog végével talán?

– No, hát én protestálok! Ez itt mind államvagyon. Ezért én felelős vagyok a kormánybiztosnak az életemmel, a fejemmel. Én nem engedek a zsákokhoz hozzányúlni.

Illavay agyában egy gondolat villant meg.

Odaszólt csendesen a fejszés emberhez, aki a megkötözött Zsiborákot őrizte.

– Húzza le kend a jámbor fejéről azt a szeredást; meg ne fulladjon alatta.

– Dejszen másutt kell ennek megfulladni – tréfált vissza a paraszt.

Akkor aztán az udvarnagyhoz fordult Illavay:

– Ha még egy szót mer ön szólni, önt is odaköttetem a mellé másik ember mellé.

– Hüh! – szörnyedt fel egyszerre az udvarnagy, amint a háta mögé tekintve a gúzsba kötött embert meglátta. A többiek azt hitték, hogy az alaktól ijedt meg, s a hasonlóvá tétel fenyegetésétől; csak Illavaynak az éles szemei vették észre, hogy ez az ember annak a fogolynak az arcától rémült meg olyan nagyon.

S attól a perctől fogva aztán az udvarnagy igen alázatos lett. Az álla fázott, a homloka meg izzadt. Iparkodott kitüntetni készséges serénykedését a harazsákok leemelgetésénél; ő maga mutatta meg, hogy melyik rejti magában a keresett acélszekrényt, s folyvást méltóságos úrnak nevezte a szolgabírót.

A kísérő honvéd pedig azalatt leheveredett az útfélen a fűbe, az üres puskája mellé, s elkezdett cifrán fütyörészni, a szép fiastyúkra bámulva az égen, s nem gondolt semmire, ami körülötte történik a világon, hogy most ő először és utoljára életében lovagolt egy félmillió forintos paripán; hogy csak egy hajszálon múlt, hogy ezért a lovaglásért most elvágott nyakkal nem fekszik az útfélen, s hogy azt a levágott nyakat holnap vagy holnapután megint megkaphatja.

Mikor a szekrénykére rátaláltak: azt Illavay átvette, s bezárta a saját kocsiládájába. Az udvarnagynak adott róla néhány sort, hogy sértetlenül vette azt át. A ládikó le volt pecsételve a gróf címerével.

– Most ön mehet a gyapjúval a székvárosba. Katonai kíséretre nincs már szükség.

– Nincs.

– Ön pedig, vitéz úr, fel fog ülni ide a szekérre, az elfogott kém mellé, s vigyáz rá, hogy meg ne szökjék, visszaviszi őt a táborba, az őrnagy úrnak átadja, bejelentve, hogy a szolgabíró fogta el; aki rögtön meg fog érkezni. Addig őriztesse jól, mert nagyon veszedelmes ember.

Nagyobb elővigyázatból azonban még a két parasztot is odaültette a szekérre.

Azzal aztán a maga kocsiját a válaszútnál a kenyérszállítással megbízott helységek felé fordíttatá, hogy holnap délig minden rendben legyen, valami hiba ne maradjon. Mert a dicsőséghez, ahhoz van osztozó elég; de ami hiba történik valahol az országban, annak nem akad gazdája: az mind a szolgabíróé.

A hadvezető

A sokat emlegetett kormánybiztos, aki rettegést küldöz maga elé szerteszéjjel, végre megérkezett Bardócra, ahová Illavayt odarendelte. Ő érkezett meg hamarább: ami azt bizonyítja, hogy a dandárjának az előcsapatja élén szokott járni, ami elég rendkívüliség egy hadvezetőtől. – De hát mi sem mondtuk sehol, hogy Gorombolyi nem rendkívüli ember. Maga az alakja is feltűnő, egyike a legszebb daliáknak, akiket valaha láttunk az életben; achillesi alak, a fiatalság hamvával arcán, hangja, mint az érc; trombita, ha kiabál; gordonka, ha lassan beszél; csengettyű, ha kacag. Aztán volt az már minden, ami magyar emberből huszonhét éves koráig kitelik: Bécsben gárdista a király mellett, itthon alispán egy félig tót, de egészen magyar vármegyében, ennélfogva ért a kardforgatáshoz és az adminisztrációhoz, s ha az elsőhöz ért, akkor okvetlenül a hadviseléshez is ért; ha a másodikhoz ért, akkor bizonyosan a hadi organizációt is érti. És úgy is lett. Ügyes, merész, hihetetlen hadműveletekkel lepte meg a világot, s különösen a régimódi tábornokokat, akik ezt nem tudták utánacsinálni. Ez maga csinálta magának a hadseregét, maga fölfegyverezte, élelmezte, haditervét keresztül is vitte, senkitől se kérdezte meg: hogyan?

Hanem amihez még mindezeknél is jobban értett, az volt a „nagyokat mondás”. A nagy tetteket szerette százszorozott kiadásban előadni. Szavaiban utolérte a Csimborasszót, ámbár a tettei is megfeleltek egy becsületes magyar Mátrának.

Mind igaz, járandó pénz volt az ő szava, csakhogy előbb devalválni kellett, mint a bankócédulát, váltóra, skála szerint. Alattvalói tűzbe-vízbe mennek vele; hanem mikor kiabál, akkor rettegnek tőle, hogy mindjárt megeszi őket; – amíg ki nem tanulják, hogy mindez csak retorikai forma: hipotypozis; a retorikai hajlam általános nemzeti jellemvonás nálunk, mint a németnél a „Gemüt”, a franciánál az „esprit”.

A megérkezéskor már azért is dühös, hogy még nincs itt a szolgabíró.

– Elaludt a lajhár! Tudom bizonyosan. Még most frizíroztatja a haját. Neki kellene itt várni engem, a két hátulsó lábán állva s tartani a rapportot a fogai között, s most én várok őrá. Vasra veretem! Hol van a szalmakomisszárius? (Ez volt a díszneve az élelmezési biztosnak.)

Az alig mert előkerülni.

– Hát meghozták a kenyeret? Mennyit? Négyezer részletet! Hát a többi? Hogy nincs több? Negyvenezer helyett négyezeret! Megeszem azt a szolgabírót magát! Harminchatezer darabra rágom legott. Hát azok a parasztok mit hoznak ott?

Zsiborák kísérői voltak.

Gorombolyi ráismert a maga emberére, akit megkötözve hoztak eléje.

– Hát ezt ki küldte vissza nekem, megkötözve?

Mondták neki, hogy a szolgabíró.

– Az én tábori kémemet elfogatni és megkötöztetni. Hisz ez háromemeletes perduellio. Beszélj, te szent Lázár katonája!

Zsiborák térdre esett előtte, s keserves zokogással panaszlá, hogy micsoda méltatlanság történt vele; a szolgabíró hogy vette el a generális úr passzusát erővel tőle, s aztán farkasgúzsba kötteté.

– Bocsássátok szabadon! – kiabált Gorombolyi, szóhoz sem engedve jutni a parasztokat. – Haditörvényszék elé állíttatom azt a szolgabírót! – Elküldöm Komáromba!

– Ki kísérte idáig az én emberemet?

– Elő kell hozni azt a derest.

A „deres” szóra egyik paraszt sem akart tudni semmit a kísérettételről, hanem a katonát tolták előre, hogy ez kísérte.

– Hát te hogy kerülsz vissza? Akinek a gyapjús szekeret kellene kísérned?

Az aztán elmondta, hogy mi történt vele, meg a gyapjús szekérrel, aztán meg valami szekrénnyel, ami a között volt.

Gorombolyi tombolt haragjában.

– Nem! Ilyet még a mammutok sem hallottak. Hol van egy nagy szál fenyőfa hirtelen? Hadd akasztatom rá azt a szolgabírót, valamennyi szolgabíró, táblabíró példájára. Ide a piac közepére a szent Nepomuk mellé kell felállítani azt az akasztófát! A vérével akarok írni tinta helyett! Hol a hadbíró? Híjja össze a haditörvényszéket.

Éppen erre a szóra gördült be Illavay kocsija a bíróház udvarára, amelynek tornácáról osztá az őrnagy haragos intézkedéseit.

Gorombolyi ráismert. Régi jó pajtások voltak.

– Nem bánom! Ha az édesapám legkedvesebb fia volna is s apja, anyja, öreganyja, kilenc neveletlen árvája itt könyörögne is a lábam előtt; nem kegyelmezek neki.

Ezalatt Illavay szép csendesen felballagott az öt lépcsőfokon a tornácra.

– Szolgabíró úr! – kiálta rá Gorombolyi, kezével kardmarkolatára csapva. – Álljon meg ott! Ön a haditörvényszék elé fog állni, aztán majd válogathat belőle, hogy melyik jobb: a lőpor és golyó-e, vagy a köteles leánya?

Amire azt mondta neki Illavay nagy nyugodtan:

– Hagyd el, pajtás; hiszen magam is azzal kereskedem.

– Itt nem vagyunk „pajtás”, hanem bíró és delikvens. Kapta az úr a levelemet?

– Ugyan kaptam, s nagy hálára vagyok érte lekötelezve.

– Hálára-e? – Ez a nem várt szó megakasztá az őrnagyot. – Hát persze. Tudod, éppen indulóban voltam az eljegyzésemre, amint az arámtól kapok egy levelet, hogy nem kellek már, van már másik, mehetek már zabot hegyezni Liptóba! Akkor jön a te leveled, amiben azt ígéred, hogy főbe lövetsz. De olyan jót nevettem rajta, egészen felvidítottál vele.

Gorombolyi mérgesen vágta a sipkáját az asztalra.

– Hogy lapítanám ki a görbe vármegyédet egy sodrófával egyenesre. Már látott az aztékek óta valaki ilyen infámiát! Már meg egy ilyen szolgabírót dobnak az utamba, akit éppen most hagy a faképnél a mátkája, s ez most azt a nemét az öngyilkosságnak találja fel, hogy a kút helyett az én torkomba ugrik bele.

– Bele is ugrom én, ha nagyon lármázol.

Gorombolyi észrevette, hogy ezt a rendes megrohanással nem lehet bevenni.

– No, jól van, hát tessék bejönni velem a szobába, szolgabíró úr, majd ott beszélünk csendesen.

Még mindig nem akart vele per tu beszélni. A hadbíró is megjelent azalatt.

– Üljön össze a haditörvényszék azonnal. Illavay szolgabíró ügye fog tárgyaltatni – mondá most már csendes hangon, de azért elég hallhatólag az őrnagy. – Tessék besétálni, szolgabíró úr! Az a fráter menjen a profoszhoz! Két legény töltött puskával álljon ide az ajtóhoz. – Tessék helyet foglalni ott a kanapén.

Illavay nem kínáltatta magát kétszer, végigheveredett a bőrpamlagon egész kényelemmel, míg az őrnagy az asztalnak támaszkodva, összefont karokkal állt előtte.

– Tehát legelőször is, van önnek valami előadni való oka, amiért nekem negyvenezer adag kenyér helyett csak négyezeret küldött?

– Harminchárom okom van. Az egyik az, hogy nincs több.

– Ez nem ok! Az ön kötelessége azt előteremteni akárhonnan: kiszedetni az ostyát a szentségtartóból s abból süttetni kenyeret! De a katona kenyerének meg kell lenni.

– A másik okom pedig, hogy elég az a kenyér, amit küldtem, a te hadcsapatodnak.

– Menkűt! Hát Jézus Krisztus vagyok én, hogy hat árpakenyérrel megvendégeljek négyezerötszáz embert?

– De hiszen nincs neked négyezerötszáz embered, hanem van csak száznegyven huszárod, kétszázhatvan puskás honvéded, meg két ágyúd, három- és hatfontosak, a hozzávaló tüzérekkel.

– Ejh, de akkurátusan tudja! Hát a négyezer nemzetőr: az kutya?

– Az a bocskoros, kaszás nép? Hisz az nem háborúba vinni való tömeg. Mit hordod azt magaddal? Ismerem a fajtáját. Az még ha a radnai búcsúban elsütik a mozsarat, annak a hangjára is szétszalad. De még nagyobb baj az, hogy négy mértföldnyi kerületben föleszi körülötted, ami csak ennivaló van, s kiéheztet a magad táborában; azt jobb lesz, ha innen szépen hazaereszted.

– De ne tartson ön nekem prelekciókat a stratégiából.

Mit ért ahhoz egy szolgabíró? Ez nem kompútus, hanem hadjárat.

– Tudom. Tudom. Megtette az a maga hatását, hogy te egy úgynevezett dandárral nyomultál előre a hegyek közül. Emiatt az ellenfél az ellensúlyozás végett ugyanolyan számerejű haderőt volt kénytelen előretolni, s gyöngítette vele a derékhadát. Ez már megtörtént. A te manővered teljes sikert aratott.

– Köszönöm az elismerést, le vagyok madzagolva egészen.

– Most már hát a kaszásaidat hazaeresztheted, s nem kell nekik negyvenezer adag kenyér.

– De úgy beszél, mintha ő volna a főhadvezér.

– Egészen úgy beszélek. Olvasd csak ezt a pozsonyi hírlapot, amiben a fővezér meghagyja minden dandárparancsnoknak, hogy a nem rendes szolgálatra vállalkozott nemzetőrségét és a népfölkelési tömegeket azonnal eresszék haza. Ez a schwechati tapasztalat corollariuma. Nesze, olvasd el, ha még nem kaptad.

Gorombolyi csakugyan nem kapta ezt még. A fogai közt mormogott valamit, amíg végigolvasta a rendeletet: „a patikáriusos” angyalát annak a fővezérnek. (Kémiával is foglalkozott valaha Görgey, azért hítták egymás között patikáriusnak.)

– No, hát ebben igazad van. Akarom mondani: igaza van a szolgabíró úrnak. Prófunt hát nem kell több, mint amennyit küldött. A kaszáshad mehet haza – krumplit zabálni. Sajnálom pedig, hogy egyszer legalább jól ki nem etethettem őket Gargóban a gróf nagylelkűségéből.

– Hiszen te magad sem fogsz Gargóra menni.

– De igenis el fogok menni, szolgabíró úr, ha mindjárt cigánygyerekek esnek is az égből! Micsoda? Tán járhatlanok az utak? Megnyúzatom az útbiztost, s belevarratom a bőrébe a szolgabírót.

Átlátta aztán, hogy olyan nagyot talált mondani, hogy maga is kénytelen rajta nevetni. Illavay már csak utána nevetett.

– Először is azért nem fogsz odamenni, mert nincs neked ott semmi dolgod.

– Micsoda beszéd ez? Ezt én tudom jobban! Nekem a gargói nemzetőri zászlóaljat a gróf vezénylete alatt magamhoz kell vennem.

– Ez azonban nem létezik. Mert én tegnap a gróf egész fegyvertárát elvitettem, s azt az újonc honvédcsapatnak adtam át, amit megtalálsz majd a székvárosban. Azt hiszem, hogy a honvédnek több szüksége van a puskára, mint a nemzetőrnek.

Ezt az állítást nem tudta Gorombolyi megcáfolni. Ahelyett talált ki mást, amivel haragja tüzének új fűtőszert adjon.

– Teljes számmal kiállítottátok az újoncokat?

– Kétszer annyit, mint amennyi ki volt vetve.

– Kutyakötelességtek volt. Hanem azért mégis el fogok menni Gargóra, s a grófnak, ha másképp nem, egyes-egyedül kell velem ellovagolni, mint nemzetőri őrnagynak egész Pozsonyig.

– Csakhogy az ellenfél előcsapatja már elállta az utadat Pozsony felé, s ez a másik ok, amiért Gargót ki kell kerülnöd.

– Ez százezer ok, hogy odamenjek! A maroknyi hadammal is, ha beveszem magam a szorosba, ki nem ver onnan tízezer cserepár.

– Csakhogy a puskáidhoz hiányzó gyutacsokat még most készíti a **-i gyógyszerész, akinek tegnap éjjel írtam evégett.

– Hát te azt hogy tudod, hogy nincsenek gyutacsaim?

– Többet is tudok én. Hisz én vagyok a járás rendőrsége.

– De az maga, hogy te „ezt” tudod, elég ok arra, hogy kihallgatás nélkül főbe lövesselek.

– Az az én dolgom. Arról ráérünk beszélni. Hanem maradjunk csak a te dolgodnál. Te nem gondolhatsz addig komoly csatározásra, amíg lőfegyvereid el nem sülnek. A fő okot azonban, amiért nem fogod Gargót útba ejthetni, hanem a karannói völgyön át fogsz sietni a Vág felé, megtalálod a kezedben levő hírlapnak hátulján, ahol olvashatod öreg betűkkel a tudósítást, hogy a főhadiszállás elhagyta Pozsonyt, s áttevődött Győrbe, neked tehát, ha csatlakozni akarsz, most arra felé kell fordítanod a lovad fejét.

Gorombolyi a fogaival harapta le a csücskéjét annak az átkozott újságnak.

Azután még nagyobb haraggal förmedt Illavayra, aki pedig a fejét sem emelte fel a pamlag kartámlányáról.

– Hát már ennek a szolgabírónak mindenben igaza legyen? Hát a tábori kémemet minek fogatta el az úr? minek küldte vissza? hogy merte megkötöztetni?

– A Zsiborákot?

– Bánom is én, mi a neve? De az én kémem!

– Először is, mert az egy országos zsivány.

– Hát talán azt hiszi az úr, hogy a tábori kém mesterségére az esztergomi kanonokok közül szokták válogatni az embereket? Az úr ezzel nekem félnapi késedelmet okozott.

– Félnapi késedelmet? – kiálta Illavay, s most már felugrott ám a helyéből, s szembeszállt az őrnaggyal. – Talán csak nem bocsáttatta az úr szabadon az én foglyomat?

– De igenis, hogy szabadon bocsátottam.

– Akkor az úr a legnagyobb bolondságot követte el.

– Micsoda bolondságot?

– Azt, hogy már most nemcsak én tudom, hogy micsoda harcképessége van az úr dandárának, hanem holnap az ellenfél is tudni fogja.

A két férfi most már, egymáshoz értetve az orrát, mint két veszett oroszlán, ordított egymásra, s most már mind a kettő megurazta egymást, ami nálunk a legöregebb gorombaság.

Illavay aztán odatartá Gorombolyi elé a Zsiboráktól elvett titkos jegyzeteket.

– Nézz ide! Micsoda adatokat jegyzett fel a te drágalátos megbízottad. Ebből tudtam meg én is, hány igazi katonád, hány ágyúd van! Gyutacsod nincs. – Az ellenfeled kéme volt az, nem a tied!

– Hüh! – kiáltott Gorombolyi, nagyot ütve az öklével saját feje hátuljára, s azzal az ablakhoz rohant. – Fogjátok el azt a gézengúzt! Hozzátok vissza! Megállj, te zsibenyica!

De biz a zsibenyica már nem volt található sehol.

Most aztán elkeseredetten jött vissza Illavayhoz Gorombolyi.

– No, barátom (!), most már hát te veress engem vasra és töress apróra; de olyan apróra, mint a mák. Ilyen bolond még nem történt velem soha.

– Megesett az ilyen Napóleonon is – vigasztalá őt Illavay. – Mégis jó, hogy félnapi késedelmet okoztam az elfogatásával. Azt hiszem azonban, hogy ennek a fickónak valami más járata is volt ezen a vidéken. Alighanem a gróf gyapjús szekerével volt valami terve.

– Úgy! Igaz! Még az a bűnöd hátra van! – szólt Gorombolyi, kapva rajta, hogy mégis csak akad még a keze ügyébe valami, amivel ezt a gonosztevőt lesújthatja. – Hogy merted azt a szentségtörést elkövetni? Rátenni a kezedet egy gyapjús zsákra, ami az állam nevében van lefoglalva; ezért hatesztendei gályarabságra mégy!

Tudnivaló, hogy gályánk sincsen.

– Hát nem vettem én el azt, amit az állam lefoglalt: a gyapjút, hanem elvettem azt, amit a tulajdonosa reklamált, az eldugott szekrényt, amire általa fel voltam hatalmazva.

– Hol van az a szekrény?

– Itt van. A hajdúm ül rajta.

– Azt nekem látnom kell. Abban lehetnek államellenes iratok. Ezek a bécsi kamarilla tagjai így szövik, fonják a komplottjaik szálait. Tudnom kell, mi van abban a szekrényben?

– A Temetvényi család összes gyémántjai.

– Ki mondta? A gróf mondta? Nem igaz.

– A leánya mondta.

– Pálma mondta? Akkor igaz.

– Egyébiránt meggyőződhetel róla. Itt van nálam a szekrényke kulcsa. Behozhatod, felnyithatjuk.

– S odaadta neked a gróf a szekrénye kulcsát?

– Igen. Azt mondta, hogy a magyar kormánybiztos, ha meglátja, hogy gyémántok vannak a ládában, azt fogja mondani: „Vidd innen, nem akarom őket látni”.

– Most kaptalak rajta az első hazugságon! Ezt nem a gróf mondta neked, hanem te mondtad a grófnak. Jól van öreg. Mindegy. Igazad van. Ha gyémántok vannak benne, látni sem akarom. Vidd el a grófnak. Ne szepegjen miattuk. Vigasztald meg, nem viszem el magammal a becses személyét lóháton. Maradjon veszteg. Csiszolgassa krétával az érdemrendeit. Szegény Pálma! – Sohasem fog férjhez menni. – Bolond az apja. Bánja ördög! – No, ölelj meg hát szépen. – Mégiscsak jó pajtások maradunk. Ha nem te volnál te, most már lógnál! – Szervusz öreg! – Hát aztán igazán azt írta a menyasszonyod, hogy maradj magadnak; van már más! – eredeti dolog. – Hej, ha te azt tudnád, amit én tudok. No, eredj. Most olyan idő jár, amikor jó az embernek kosarat kapni a leánytól. Majd találkozunk még egyszer – mikor én tábornok leszek, te meg miniszter. Ilyen emberekből lesznek azok, akiknek otthon maradt a szíve! Addió!

Azzal megölelte a pajtást, és megcsókolta.

– Hanem aztán, szolgabíró úr, mindazokról, amiket itt most beszéltünk, egy szót sem ám! Senkinek! Különben lőpor és golyó! Ha az édesapám legkedvesebb fia volna is az úr!

A mellékszobában pedig már végigülte a hosszú asztalt a haditörvényszék.

Hogy ne üljenek ott hiába, Gorombolyi odatett eléjük egy szép zöldmázas korsót.

– Itt van, fiúk, egy kis rozsólis, igyátok meg, aztán menjetek dolgotokra.

A véghetetlen gazdag ember

Illavay haladéktalanul sietett Gargóra. Az ember félmilliót nem örömest hord magával, kivált ilyen zűrzavaros időben. Jól is tette, hogy úgy sietett. Temetvényi gróf egész éjjel nem aludt, attól rettegve, hogy hátha el találja őt árulni. Le sem feküdt; hanem útnak öltözve járt-kelt a szobájában, s tekingetett ki az ablakán. Cselédei ki voltak állítva mindenfelé a messzelátó dombokra, hogy amint meglátják, hogy valahonnan lovascsapat közelít, tűzcsóvákkal adjanak jelt. A befogott hintó ott állt az udvaron, akkor aztán el a világba!

Még a jövő éjjel sem feküdt volna le a gróf, ha Illavay meg nem érkezik. Az azonban pontosan megjött estére.

Nem telt bele huszonnégy óra, hogy elintézett minden félelmes ügyet. Nem jön ide a kormánybiztos, se négyezer emberrel, se egymagában, nem kell a grófnak a nemzetőröket vezetni a háborúba. Elvonul az egész hadjárat más folyamok mellé; a Dunát, Tiszát fogja megfesteni a vér; a Vágnak nem jut belőle.

Aztán a drága szekrényke is megkerült. Ott áll már a gróf asztalán.

Pálma grófnő is ott volt a gróf olvasószobájában, nem történetesen került oda; együtt várták a krízis lefolyását, hogy adandó esetben együtt menekülhessenek. Most, azután, hogy a megoldás szerencsés véget ért, a grófnő el akart távozni a szobából, nehogy még valaki azt higgye, hogy ő meg akar köszönni valamit.

– Maradj, kérlek – szólt a gróf. – Felfogadtam, hogyha a szekrény szerencsésen megkerül, a legszebbet belőle: nagyanyád gyűrűjét a stellával neked adom.

– Minek? Hát a többi, ha a tied, nem az enyém is?

– Azért, hogy viseld, e fogadásom emlékére. Egy másik gyűrűt a celli szűz szobrának ajánlottam fel; azt is elküldöm.

– Hát ráérünk arra. Bocsáss. Majd később.

Illavay értette a dolgot. Temetvényi még mindig gyanakodik, hogy vajon csakugyan benne vannak-e a gyémántjai abban a szekrényben; azért akarja fölnyitni valami ürügy alatt, a szolgabíró jelenlétében. Sietett rajta segíteni.

– Magam is szeretném, gróf úr, ha jelenlétemben nyitná fel a szekrényt, miután a kulcs nálam volt.

– No, nem azért, Isten őrizz! Nem mintha arra gondolnék. Mit képzel? Tudja, mit mondott önről a leányom?

– Atyám! – állítá meg a szót Pálma.

Illavay odatekintett a szép kísértetarcra; hát csakugyan beszélnek a fakó halandóról még azután is, hogy kihúzta a lábát az ajtón, ezek a felsőbb lények? És nézd, azon a fehér arcon valami gyönge pír futott végig. Harag az talán?

– Nyissa fel gróf úr, és nézze meg, hogy minden rendben van-e.

Maga ugyan kíváncsi sem volt rá.

Pedig a gróf elég nagylelkű volt egyenkint odarakni eléje az asztalra a felnyitott tokokat; magyarázva azoknak ragyogó tartalmát. Ő azalatt az asztalon heverő könyveket nézegette.

– No, de nézze ön ezt a solitaire-t. Ez a „Stella”. Egyike azoknak a gyémántoknak, amik névvel bírnak. Ez az, amit a leányomnak adni fogadkoztam.

Csakugyan gyönyörű brilliánt volt, kivált annak a hófehér kéznek a legkisebbik ujjára húzva. Illavay nem bámulta meg sem a gyémántot, sem a kezet.

– Nem értek hozzá, gróf úr; én csak egy drágakövet ismerek: a malomkövet.

A gróf megint gondolt valamit; mert nagyon mámmogott a szájával. S Illavay megint kiolvasta a szeméből, hogy min töri a fejét. Azon, hogy vajon akkora szolgabíró-e ez a szolgabíró, hogy a tett szolgálatokért nem lehet neki semmiféle ajándékot adni; vagy pedig csak akkora szolgabíró, hogy elfér rajta egy emlékül adott – teszem föl – egy melltű, brilliánt rózsával: megér nyolcszáz forintot. Hisz a szolgabírák szoktak sportulákkal is élni.

Kisegítette a grófot ebből a töprengésből.

– Már most hát én is kérek a gróftól tett szolgálataimért valami jutalmat.

– Ah, kérem, parancsoljon velem: nagyon örülni fogok rajta.

– Ajándékozza nekem a gróf, amit úgyis félig-meddig megígért már: a girondisták történetét.

A gróf zavarba látszott jönni.

Hanem Pálma elértett mindent.

– Úgy! Úgy! – szólt közbe, s két szeme világított, mintha tűz égne zöld tenger fenekén. – Vigye ön el magával. És a többi francia és angol forradalmi történeteket is mind: hiszen ezeknek a betege az atyám!

– Mind elviszem, grófnő, ha nekem adják.

– Azonnal! Azonnal! – S ő maga sietett összenyalábolni a sok becses művet, amik tele voltak az atyját üldöző kísértetekkel, s küldte le azokat a szolgabíró kocsijába.

– De csak nem akar ön most megint rögtön elhagyni bennünket – mondá a gróf. – Ön a múlt éjjelt az úton tölté. Meg kell pihennie. Mi nem eresztjük el ma.

– Nagyon örömest itt maradnék, gróf úr, de sürgetős dolgom van. Van egy szerencsétlen unokaöcsém, akinek én vagyok a gyámja.

– Tudom. Az utolsó Opatovszky. Az apja fia. Ismertem az apját. Az is őrült volt.

– Ez most beállt honvédhuszárnak. Én tudom, hogy ott százféle bajba fogja keverni magát. Mielőtt odább vinnék, okvetlenül beszélnem kell az ezredparancsnokával, aki alatt szolgálni fog; hogy legyenek rá tekintettel: nézzék el a hóbortjait, ha valami kihágást követ el (azt pedig megteszi az első két nap alatt), ne büntessék a törvény szigora szerint. Hisz az a boldogtalan fiú képes lesz galibába keverni magát ott a táborban, amiért főbe lövik. Aztán testileg is gyönge a fiú, előre kell róla gondoskodnom, hogy a hadjárat veszedelmeibe bele ne romoljon.

– De hát hisz ön azt holnap reggel is elvégezheti. Maradjon ma itt.

– Nagyon aggódom miatta; hogy máris elkéstem.

– Szólj neki Pálma te is!

– De csak menjen ön!

Ez volt Pálma mondása.

És ezért kezdte őt nagyon tisztelni Illavay.

Nem is időzött tovább, hanem ment.

– Tudod – szólt Temetvényi gróf a leányához, mikor Illavay eltávozott –; hogy ha azt a hóbortos Opatovszky fiút véletlenül valahol főbe lőnék, vagy valami táborhelyen felszedett hagymáz s más afféle a hűs földbe vetne neki ágyat, hát akkor az a nagy uradalom, aminek határa mindenütt a mienket kíséri végtül végig, mind ezé a szolgabíróé lenne, aki most gyámja a fiúnak; s úgy fut megőrizni az életét.

Pálma nagy, sötét szemeivel atyjára bámult.

– Akkor „ez” egy véghetetlenül gazdag ember!

– Lesz az – valamikor.

– Nem; – most az!

Pálma

Hatéves koráig kényeztetett gyermek volt Pálma. Egyetlen leánya egy bálványimádó édesanyának. Ő volt a bálvány. Hatesztendős korában kapott egy mostohát, aki annak a másiknak egészen az ellenkezője lett. S az a különös benne, hogy ez a mostoha is ugyanaz volt, aki az előbbi: az a nő, aki őt világra hozta. Akkor született annak egy fia – s amint fiú volt a háznál, a leányból egyszerre mostohagyermek lett. Ez már életében meghalt, s látta az örökségét a kis öccsére átszállni: eleinte csak a gyöngédséget, a becézést, az éd-neveket, a csókokat, hogy egyéb is van még, azt nem is tudta. Alig is várták, hogy eltemethessék. Amint elérte a tizennégy évet, beküldték egy kolostorba.