Vidó Kinga

És… ennyi!

„Where’s the Love?” sorozat

2. kötete

Jogtulajdonos: © Vidó Kinga 2021

Felelős szerkesztő: Boros Menta

Borítóterv: Boros Bálint

ISBN 978-615-01-1048-6

Minden jog fenntartva.

A könyv – a szerző írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható, vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást, a tanfolyamot, a hangoskönyvet, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

Szeretettel Mentának,

Bodzának és Neked!

Ki kicsoda?

Szereplők a „Where’s the Love?” sorozat első

„És… felvétel!” című kötetéből

Németvölgyi Liliána a „Where’s the Love?” sorozat női főszereplője, Zuzanna Orlova megszemélyesítője. A százhatvanöt centis, hatalmas derékig érő sötétvörös hajkoronával, habfehér bőrrel és sötétbarna szemmel megáldott életvidám, huszonnégy éves lányt törökországi nyaralása alkalmával Arthur Joshua Munro producer fedezte fel. Lili, a Budapesten élő marketing szakon végzett közgazdász, minden színészi képzettség nélkül kezdett bele az atlantai forgatásba. Nyár óta Hoffman Patrik menyasszonya.

Almássy Hanna Lili harmincöt éves belevaló nagynénje. A rövid vörös hajtól, a sok fülbevalótól, a hatalmas vörös műkörmöktől, a mindig tökéletes erős sminkjétől vagány külsővel megáldott Hanna nagyszerűen beszél németül, angolul, tolmács egy ügyvédi irodánál. Folyamatosan utazik és imádja az amerikai sorozatokat. Törökországban megismerkedik Arthurral és kapcsolatuk a hónapok során folyamatosan megerősödik.

Hoffman Patrik Lili hat évvel idősebb vőlegénye. A helyes, rövid barna hajú, barna szemű, atlétatermetű, mindig mosolygós srác Törökországban kérte meg Lili kezét. Patrik mérnöktanárként végzett informatika szakirányon és a nanotechnológia orvostudományban történő alkalmazásának lehetőségeit kutatja és orvosi egyetemeken tart a témában előadásokat.

Aiden Lokhart egy középosztálybeli kanadai családból vált a világ egyik legjobban kereső sztárszínészévé. A „Where’s the Love?” sorozatban Damien Howard Walsh szerepét megformáló férfi főszereplő. Aiden huszonöt éves, százkilencven centi magas, izmos pasi sötétbarna rövid hajjal, szemébe hulló hosszabb tincsekkel és valószínűtlenül világoszöld szemmel. Egy tiniknek szóló filmbeli szereplést követően fotómodellként vált híressé. A sorozat társproducere és rendezőként is kipróbálta már magát, a klímaváltozás elleni harc lelkes aktivistája. Barátnője a híres színésznő, Amanda Weir.

Cole Ahearne egy hirtelen szőke, kék szemű, szép arcú srác egy félisten testével. A gazdag Ahearne család nem nézi jó szemmel Cole színészi pályafutását. A „Where’s the Love?” sorozat társproducere és rendezőként is dolgozik. Eredetileg ő játszotta volna Damien Howard Walsh szerepét. Az egyik kereskedelmi csatorna rendezvényen Cole verekedésbe keveredett. A negatív sajtóvisszhang miatt a főszerepet Aidennek kellett átadnia. Aiden legjobb barátja. Decemberben feleségül vette Beccát. A sorozatban Damien Alexander Scott nevű barátjának szerepére cserélte a férfi főszerepet.

Arthur Joshua Munro az egyik leghíresebb amerikai producer. Az ötven év körüli sármos férfi egyik legismertebb projektje a „Mersz, vagy mersz?” sorozat Aiden Lokhart és Cole Ahearne főszereplésével, de számtalan remek film is kötődik a nevéhez. Aident hosszú évek óta patronálja. Almássy Hanna barátja. Isabella Kerr és Arthur házastársak voltak, de hosszú évekkel ezelőtt elváltak.

Vito Ortega nem túl jó hírű atlantai producer. A hatvan év körüli férfi a szénfeketére festett ritka haját hátrafelé fésülve viseli. Aránylag alacsony és nagyjából százötven-százhatvan kiló súllyal éldegél, az egész ember egy nagy pocak. A legfeltűnőbb rajta a sok arany ékszer, a széles aranylánc a nyakán és a hüvelyujja kivételével minden ujján különböző díszítésű vastag aranygyűrűt visel.

Isabella Kerr társproducer ötven év körüli idősebb dekoratív nő. A magas, modellalkatú Isabellának hamvas, jól láthatóan profi fodrász által beállított őszre festett haja a lapockájáig ér. Minden körülmények között ad az eleganciára és soha nem veszíti el a fejét. A „Where’s the Love?” sorozat társproducere. Aident gyermekkora óta ismeri és támogatja. Arthur volt felesége.

Johanna a stúdió jelmeztárának vezetője, aki csalhatatlan stílusérzékkel választja ki a szereplők ruháit. Johanna egy ráncos arcú nagyon alacsony, vékony idős asszonyka rövid ősz hajjal és elképesztő kék szemmel. Időnként a számára kedves színészek részére a ruhazsákokban kis idézeteket helyez el. Aidennel nagyon közeli kapcsolatot ápol.

Mendez (Julio Mendez) a jellemzően jó kedélyű ötven év körüli, fekete hajú, szakállas férfi, a stúdió segédrendezője és mindenese, a stúdió lelke. Lilivel közös lakóparkban él a tacskójával, Bamboo-val. Lili egyik legjobb barátja.

Becca (Rebecca Clark) a derékig érő göndör hajú, gyönyörű és rendkívül csinos afroamerikai hölgy Cole Ahearne felesége, aki egyben Lili személyi asszisztense. Lili barátnője. Az esküvőjükön Lili volt Becca tanúja.

Amanda Weir a Golden Globe díjas színésznő Aiden Lokhart barátnője. Amanda, a szőke hajú, kék szemű jéghercegnő a „Mersz, vagy mersz?” sorozat forgatása alatt melegedett össze Aidennel, akivel azóta álompárt alkotnak.

Joe (Sir Joseph McGrath) a hatvan éves, ősz rövid hajú, vékony testalkatú, karizmatikus Oscar-díjas színész Oleg Kulikovnak, Zuzanna Orlova édesapjának a szerepét játszotta.

Annie Daumier híres színésznő, aki Zuzanna Orlova édesanyjának, Dasha Orlovának szerepét kapta a sorozatban. A bájos arcú, rövid, göndör vörös hajú, kissé molett Annie ezer éve Lili kedvenc színésznője.

Gleb Kovalev egy orosz származású ismert színész, aki a sorozatban a besúgó Victort szerepét kapta. Gleb általában rendőrt, ügynököt szokott nagy költségvetésű filmekben alakítani. Testalkatra magas, széles vállú, de nem túl izmos, mégis jó kiállású férfi. Arca viszont elég átlagos a magas homlokkal, széles, kerek arccal, elálló fülekkel, szürkés szemmel és pár centisre vágott homok szőke hajával. Amanda Weir baráti körébe tartozik, Amanda közbenjárásával került a sorozatba. Kedveli Lilit, ezért sok belső információt megoszt vele.

Lori Balfour a „Mersz, vagy mersz?” sorozat egyik mellékszereplőjeként ismertté vált színésznő most Damien titkárnőjének, Tiának a szerepét formálja meg. Lorival nagyon nehezen barátkozott össze Lili az Atlantába érkezésekor, kapcsolatuk hullámzó.

Esther Fournier a stúdió által Lili mellé szerződtetett színészet tanár. Esther a St. Mary Meadben éldegélő Miss Marple-re hasonlító kedves, mosolygós, idős hölgy fantasztikus szakmai tudással és a tanításhoz szükséges türelemmel.

Giorgio a stúdió fodrásza egy a kopasz, negyven-negyvenöt év körüli, Salvador Dalí-féle, bár annál azért rövidebb barna bajuszt viselő fura férfi. Az olasz származású Giorgio Ruby barátja.

Ruby a szépítész csapat egyik kozmetikus tagja. A magas, hosszú fekete hajú, nagy hangú, életre való, bevállalós Ruby és a szinte szótlan Giorgio január óta egy pár, enne ellenére folyamatosan vitáznak.

Debra az alacsony, csendes, szőke kozmetikus külsőségekben teljes ellentéte volt a szépítész csapat másik kozmetikusának, Rubynak.

Tyler Mendez mellett a második segédrendező. A kamerák körül szorgoskodó halk szavú, talán picit kocka Tyler imádja a munkáját és folyamatosan képezi magát.

Simon a produkció felvételvezetője.

Helen Payne a sorozat scriptere, azaz naplóvezetője. Ő jegyez fel minden kelléket, ruhát, a díszlet egyes részleteit azért, hogy a különböző időpontokban felvett jelenetek vágással használhatóak legyenek.

Andrew von Franklyn Isabella karót nyelt személyi titkára. A nagyon magas, nagyon vékony, hátrazselézett barna hajú, összességében komornyik külsejű Andrew elsősorban a színészek szállításában segédkezik és a külföldi utazásnál nyújt segítséget. Lili nagyon kedveli.

Linda, a folyton vigyorgó energiabomba, Lili tánctanára. Pirosas narancs színű derékig érő hosszú raszta haját jellemzően összefogva viseli. Kedvenc ruhadarabjai a mindig élénk színű buggyos töröknadrágok és a színben passzoló sportmelltartók.

Luis stúdió személyi edzője. Napi rendszerességgel tart a délutáni órákban edzést Lilinek és felügyeli a táplálkozását. Az apró, tiszta izom emberke mindig fekete passzos ruhát hord és jellemzően önmagát nézi az edzőtermi tükrökben.

Sean Baron a produkció fotósa ötven év körüli lehet. Az öltözködése nagyon jellegzetes Mintha kerülné a színeket. Általában fekete farmert, fehér, szürke vagy fekete inget és fekete bakancsot visel. Nagyon kedveli a sötétbarna bőrkarkötőket.

Sessy, a produkcióhoz szerződtetett másik fotós, egy huszonnégy éves, kifejezetten magas szőke nő szinte bántóan élénk színű ruhákban. Vállig érő szőke haját kibontva horda, a kék szemét gyönyörűen sminkeli, batikolt hatású térdig érő tunikát hord és több nyaksálat is kötöz magára, mind más és más színű.

Mika (Fábián Miklós) Lili gimnáziumi szerelme, aki egy motorbaleset miatt nyaktól lefelé lebénult. Miután egyértelművé vált, hogy nem fog meggyógyulni, szakított Lilivel és minden kapcsolatot megszakított a lánnyal. Majd néhány hónapja hirtelen meghalt. A halála Lilit iszonyúan megviselte.

Konrád Mika legjobb barátja volt, akit Mika Lilihez hasonlóan eltaszított magától a baleset után. Konrád és Lili nagyon jó barátok lettek.

Fatos Atagül hat évvel ezelőtt a török-amerikai oktatási csereprogrammal tanult Atlantában festőművészetet és Aiden egyik első nagy szerelme volt. Egyik napról a másikra Fatost a szülei hazarendelték Törökországba, mert kiválasztották számára a megfelelő török férjet. Úgy hagyta el Aident, hogy vissza sem nézett.

Amy Chirp az egyik legnézettebb éjszakai talkshow, a „Beszéljünk róla!” műsorvezetője.

David Goss az olaszos külsejű, fekete hajú és szemű örökké mosolygó műsorvezető volt a „Where’s the Love?” első közönségtalálkozójának a moderátora.

Bevezetés

Péntek éjjel Amanda Weir és Aiden Lokhart jótékonysági báljának meghívottjaként egy pezsgő színű flitterekkel díszített, sellő szabású gyönyörű ruhában ültem éppen az atlantai Intercontinental Hotel negyedik emeleti bárjában egy kis kerek asztalka mellett. Beletúrtam a fényesen csillogóra vasalt derékig érő sötétvörös hajamba.

Magamba voltam roskadva a Vito Ortega producerrel folytatott rövid, szűkszavú megbeszélést követően. Emlékszem, hogy egy másodpercre átfutott rajtam, hogy jól tettem-e, amit éppen tettem. De a döntést már meghoztam. Holnap reggel a kezemben lesz Vito szerződése és nem lesz többé közöm a világ két legjobban kereső, leghíresebb sorozatszínésze, Aiden Lokhart és Cole Ahearne neve által fémjelzett „Where’s the Love?” sorozathoz, amelyben abban a pillanatban még én voltam a női főszereplő. A szerződésbontás miatt fizetendő hatalmas kártérítési összeget Vito átvállalta, cserében a következő sorozatában fillérekért fogok szerepelni, de abban a helyzetben számomra ennek nem volt jelentősége. A legfontosabb az volt, hogy minél gyorsabban és minél messzebb kerüljek Aidentől.

Aiden…

Azon az estén sok mindenre rádöbbentem. Egyrészt, bármit is gondoltam, vagy bármiben is reménykedtem korábban, Aiden számára én egyáltalán semmit sem jelentek. Elhűlve próbáltam felfogni, hogy Aiden pont a csodás vermonti közös éjszakánk másnapján kérte meg a Golden Globe díjas csodaszép barátnőjének, Amanda Weirnek a kezét, amit a társaság éppen azokban a pillanatokban ünnepelt hangosan a hotel báltermében. Másrészt az elmúlt pár hónapban barátaimnak hitt Cole és Becca minden bizonnyal tudtak az eljegyzésről, de elfelejtettek nekem szólni. Ahogy nem mellesleg Aiden és Cole mellett a sorozat harmadik producere, Isabella is tökéletesen tisztában volt vele, hogy Amanda a jótékonysági bálon pont az én Galia Lahav csodaszép rose gold menyasszonyi ruhámban fog felvonulni, mégis hagyta, hogy a vörös szőnyegen a szemem elé táruló látványtól lefagyva próbáljam apró pici darabokból összekapargatni magamat a fotósok sorfala előtt.

Megrázva a fejemet próbáltam meg elűzni az egymást kergető sokkoló gondolatokat. Ültem az asztalhoz húzott kényelmes széken. Nem volt erőm elindulni és visszamenni a bálterembe a vőlegényemhez, Patrikhoz. Nem volt erőm semmire, még sírni sem. Hallgattam a bárban halkan szóló dalt, Ashe Moral of the story című számát. Igen valóban, néha az emberek rossz emberbe szeretnek bele… legalábbis velem akkoriban pontosan ez történt.

A következő gondolatom az volt, hogy egyedül nem bírom elviselni az események okozta nyomást, valakivel meg kell osztanom. Érhető módon Patrik szóba sem jöhetett. Azonnal fel kellett hívnom a nagynénémet, Hannát. Beszélnem kellett vele. Hanna volt az én élő lelkisegély szolgálatom. Az ölemben lévő borítéktáskámba nyúltam a telefonomért, de amikor felnéztem, meglepve láttam, hogy az asztalom túloldalához éppen valaki odahúzott egy széket és kényelmesen elhelyezkedett.

-      Mit műveltél? – jött a kérdés. Nyilvánvaló volt, hogy lebuktam. Nyeltem egy nagyot. A pillantásom az asztalra helyezett ujjakhoz tartozó hosszú vörös körmökre rebbent. Átfutott az agyamon, hogy talán nincs olyan nagy gond. Lori Balfour, a sorozat egyik színésznője bámult rám megrökönyödve a nagy szürke szemeivel. – Mit akart tőled Vito? – szegezte nekem a következő kérdést. Egy picit előrébb hajolt, talán olyan megfontolásból, hogy jobban hallja a válaszomat. Gyorsan nyugalmat erőltettem magamra. A beszívott levegőt lassan, nagyon lassan fújtam ki. Tudtam, ha elárulom magamat, Lori meg sem áll Aidenig, Cole-ig, vagy Isabelláig. Akkor este még a már meghozott végleges döntésemről nem tudhatott senki. Lépéselőnyben kellett maradnom.

-      Mit akart volna? – kérdeztem vissza egykedvűen. – Szerepet ajánlott, én pedig visszautasítottam. – vontam meg a vállamat.

-      Nem Lili, ez kizárt dolog. – csóválta meg a fejét Lori. – Láttam, amikor távozott. Úgy vigyorgott, mint aki megnyerte a főnyereményt. – picit elgondolkozott, aztán bólintott egyet. – Igen Lili, Vito kifejezetten elégedettnek tűnt. – szinte hallottam, ahogy a fogaskerekek pörögnek az agyában. – Lili! Te elfogadtad az ajánlatát… – formálta lassan a szavakat. Felnevettem.

-      Ugyan, Lori. Miért tettem volna? – láttam rajta, hogy folyamatosan töri az agyát. Gyorsan le kellett zárnom ezt a beszélgetést, hogy ne jusson el Amanda és Aiden eljegyzéséig és a velem kapcsolatos lehetséges összefüggésekig. Lassan mindenki tudott arról, hogy Aidennel több volt közöttünk, mint a szigorúan vett munkatársi kapcsolat. Talán még Lorinak is feltűnt ebből valami. – Lori, éppen egy szuper produkcióban vagyok főszereplő. Fantasztikusan keresek. És lássuk be… – mosolyogtam Lorira. – … ki akarna Vitoval dolgozni, ha Aidennel és Cole-lal forgathat? Ezt te sem gondolhatod komolyan. – csóváltam lassan a fejemet. Lorin láttam, hogy elbizonytalanodott. A kezét az ölébe ejtette. Megváltozott a testtartása is, már nem tűnt olyan magabiztosnak. Kezdtem megnyugodni. El fogja hinni, mert magából indul ki és Lori Balfour soha nem cserélné le Aident és Cole-t Vito Ortegára. Egyébként a világon senki nem cserélné le a két srácot Vitora rajtam kívül. Felálltam és végigsimítottam a ruhám szintén pezsgő színű organza fedő rétegén. – Gyere Lori, menjünk vissza a bálterembe! Nem szeretném, hogy Patrik tovább hiányoljon. – összeszedettnek akartam tűnni. Határozott léptekkel elindultam a liftek felé magam után húzva a ruhám hosszú uszályát. Nem néztem hátra, de hallottam, ahogy Lori is hátrébb tolta a székét, felállt és követett. Sikerült, állapítottam meg magamban.

Megnyomtam a lift hívógombját és közben a már mellém érő Lorira mosolyogtam. A nyugodt külső mögött azonban folyamatosan kattogott az agyam. El kellett terelnem a gondolatait, gyorsan ki kellett találnom valamit. Hirtelen beugrott. Éreztem, hogy ez biztos jó lesz.

- Jó is, hogy kicsit kettesben vagyunk Lori. Február második felében lesz a szülinapom és szeretnék egy kis bulit rendezni. Lori, te már annyi jobbnál jobb szülinapi partin voltál. Nincs valami ötleted, hogy mivel tehetném egyedivé ezt a kis összejövetelt, amitől később is szívesen emlékeznének vissza rá? – Lori szeme felcsillant.

- Ó, imádom a partikat! – vigyorodott el, majd elmerült a gondolataiba, ahogy én is, így összerezzentem, amikor hirtelen újra megszólalt. – Nem lesz gond. Higgy nekem, veled szerintem roppant egyszerű a helyzet. – meglepve néztem rá. Lori pedig lelkesen magyarázni kezdett. – Legyen valami magyaros benne! Lehet a menüben egy magyaros fogás, vagy a dekoráció, vagy a ruhád. Az első és legfontosabb azonban egyértelműen a helyszínválasztás és az elegáns meghívó. El sem hinnéd, hogy mennyire nagy a jelentősége. Ha a hely felkapott, vagy döbbenetesen különleges, mint egy pince a város alatt és a meghívó profi, akkor eljönnek, egyébként pedig csak a többi meghívó tetejére teszik és már el is felejtettek… – én még leragadtam a monológ elején. Menü? Dekoráció? Elegáns meghívó?

Azt könnyű volt megállapítani, hogy valószínűleg nem ugyanazt értettük Lorival a kis szülinapi parti fogalma alatt. Már éppen meg akartam szólalni, hogy rávilágítsak, hogy meghívottakon csak a stábot értettem és helyszínként én csak a stúdió étkezőjére gondoltam. Aztán még időben észbe kaptam és gyorsan emlékeztettem magamat, hogy ez már mind nem számít. Lényegtelen.

Kit érdekel, hogy Lori mekkora buliban gondolkozik? Kit izgat, hogy milyen helyszínt választana és milyen meghívót képzel el? Nem lesz már nekem itt semmiféle bulim, hiszen holnaptól már Vitonak fogok dolgozni, nem leszek már a „Where’s the Love?” sorozat női főszereplője. Eszembe jutott az is, hogy február végén valószínűleg mindannyian gyűlölni fognak már. Hiába hatalmas összeg a kártérítés, abból nem tudják a jeleneteimet újraforgatni, arról nem beszélve, hogy még nagyon sok jelenetet nem vettünk fel. A forgatókönyv felén éppen, hogy túlléptünk. Elhessegettem ezeket a gondolatokat. Ez már legyen az ő gondjuk! Abban a pillanatban csak a saját életemmel kellett foglalkoznom, nem pedig a három producer és a stábtagok problémáival és érzelmeivel.

Alig léptünk ki a liftből, a bálterem előtti folyosón szembefordult velem Lori. A vállamra tette a kezét és bizalmasan közelebb hajolt hozzám.

- Nagyon fontos, hogy kiket hívsz meg. Ha a stábtagokat is meghívod, akkor az egész sekélyessé válik. – a másik kezével legyintett egyet. – Hallgass rám Lili, nem szabad népkonyhát nyitnod! Előkelő társaság, szuper képek, fix dupla oldal a legjobb magazinokban. Mindig címlapon kell lenni! Mindig gondolj a jövődre. Néhány hónap múlva már egy másik szerződésnek kell a fiókodban lennie. Ne késlekedj! Mindig tervezz előre! – mosolyogva bólogattam. – Én folyamatosan alakítom a jövőmet. Már aláírtam Cole új filmjére, tudod a „Levegő nélkül”-re a szerződést. – megvonta a vállát. – Sajnos még ez sem főszerep, de ott már sokkal több szövegem lesz. Te is benne leszel? Hülye kérdés, gondolom, az egyik főszereplő te leszel. – elgondolkozva nézett egy pár másodpercig. – Megkedveltelek Lili. Olyan jó lesz megint együtt játszani. – képtelen voltam felelni, csak tágra nyílt szemekkel néztem Lorira. Az agyam egyszerűen leblokkolt. Cole új filmje? „Levegő nélkül”? Nekem nem említette senki…

Még azon jártak a gondolataim, hogy erre mit kellene válaszolni, amikor Lori hirtelen ellépett mellőlem. Én pedig automatikusan utána fordultam és így pont Aidennel találtam szembe magamat. A gyomrom görcsbe rándult. Gyorsan elkaptam a tekintetem és Lorinak szenteltem minden figyelmemet.

- Képzeld Aiden! – húzta közelebb hozzánk Aident a könyökénél fogva Lori. – Lilinek február végén… Mikor is? – fordult felém Lori.

- Huszonnegyedikén. – válaszoltam.

- Tehát február huszonnegyedikén lesz a szülinapja és szeretne egy szuper születésnapi bulit rendezni.

- Valóban? – fordult felém Aiden. Nem reagáltam, továbbiakban is csak Lorit néztem, aki szokatlanul boldognak tűnt. Az elmúlt félévben csak akkor láttam boldognak, ha sikerült valakibe belekötnie, vagy végre összejött egy újságcikk, egy közös fotó a srácokkal. Lehet, hogy neki mindössze ennyi is elég lett volna? Ha pár ilyen apró dologba bevonták volna, máshogy alakult volna a számára is a forgatás.

- Kellene egy különleges, rendhagyó helyszín, néhány egyedi ötlet. – fontoskodott tovább Lori. – Majd én segítek Lilinek. – mosolygott rám. – Rám számíthatsz! De most rohanok, beszélek Isabellával. Rá is szükségünk lesz. – és már csak a hátát láttuk.

Ott maradtam kettesben Aidennel. Annyira dühös voltam, hogy rá sem bírtam nézni. Még mielőtt Aiden megszólalhatott volna, már ha egyáltalán volt ilyen terve, elindultam Lori után és több okból is jól tettem. Alig tettem pár lépést, amikor Patrik lépett ki a bálteremből. Amikor meglátott, gyorsan felém sietett. Magához ölelt.

- Na, végre meg vagy! Hova tűntél? Már félórája kereslek. – suttogott a fülembe. Nagyot sóhajtottam. Jöhetett az újabb hazugság. Vajon mikor lesz ennek vége?

- Mosdóba mentem, de Lori elkapott. – gyorsan villantottam egy széles mosolyt, mert néhány fotós észrevett és kattintgatni kezdett. Meg kell valahogy magyarázni a távollétemet, hát meséltem tovább. – Szóba kerültek a születésnapok és kitalálta, hogy majd ő megrendezi nekem az évszázad partiját. – Patrik szeme elkerekedett, de akkor már ő is észrevette a fotósokat és rendezte gyorsan az arcvonásait. Lori után intettem. – Nem találkoztál vele? Most indul beszervezni Isabellát. – Patrik felnevetett.

- El se tudom képzelni, mi lesz ebből… Nekem az volt a benyomásom, hogy nem is igazán kedveled Lorit. Mondd, biztos ezt szeretnéd Lili? – kérdezte teljesen jogosan. Megcsóváltam a fejemet.

- Dehogy. Lehet, hogy ha Lori nem talál elég előkelőnek minket, akkor rajta sem leszünk a meghívottak listáján. – nevetgélve léptünk be a terembe.

A teremben elég nagy hangzavar volt. A zenekar egy kellemes lassú számot játszott éppen, mindenki beszélgetett és az evőeszközökkel csörömpöltek. A levesen már túl voltak a vendégek, a másodikat szervírozták éppen a pincérek. Bár még javában tartott a vacsora, a mi asztalunknál már felborult az ültetési rend. Joe és Cole egymás mellett ülve beszélgettek, mellettük egy üres szék. Valószínűleg ott ült eddig Patrik. Isabella éppen Loriba fojtotta bele a szót és a másik oldalán ülő Becca felé fordult. Mindketten nagyon komolynak tűntek, sőt már-már gondterheltnek. Gleb pedig Annie-t és Susant szórakoztatta, gondolom, a szokásos pletykáival. Amikor az asztalhoz értünk, Cole előzékenyen felpattant és így Patrik leülhetett ismét Joe mellé, én pedig helyet foglalhattam mellettük. Végignéztem a társaságon és hirtelen átfutott rajtam a gondolat, hogy nem fogok én innen hiányozni. Láthatóan nem keresett Patrikon kívül senki. Csak neki voltam fontos. De neki az voltam és akkor már csak ez számított. Megnyugtattam magamat, hogy jobb is így. Holnaptól úgyis újra idegenek leszünk egymásnak a többiekkel. Ez persze azonnal szomorúsággal töltött el. De nem volt időm keseregni, mert Becca észrevett engem, felpattant és pillanatok alatt elüldözte mellőlem Glebet, majd lehuppant a mellettem lévő székre.

- Merre jártál Lili? – kérdezte kíváncsian. Már az ajkamon volt, hogy ugyan drága Becca, miért érdekellek most hirtelen? De gyorsan még magamban disztingváltam. Válaszolni azonban már nem volt időm, mert Becca már folytatta is. – Hogy vagy? – kérdezte nagyon halkan, hogy egyedül csak én halljam. Megvontam a vállamat.

- Semmi gond. Túlélem. – lopva Patrik felé pillantottam, aki már Joe-val beszélgetett. Becca szinte suttogva válaszolt.

- Ez kész őrület. Mindenki teljesen le van döbbenve. Ez az eljegyzés… fogalmazzunk úgy, hogy kicsit hirtelen volt. – forgatta a szemeit Becca. De én már nem tudtam nekik hinni. Persze türelmesen hallgattam tovább. – Isabella folyamatosan azon kattog, hogy most hogyan tovább.

Becca pedig beavatott mindenbe, amit az elmúlt félórában intéztek. Isabella a Harper's Bazaarral egyezett meg a holnapi hivatalos eljegyzési fotózásról. Becca egy elegáns éttermet foglalt le helyszínnek. Johanna már dolgozik Amanda fiktív eljegyzési ruháján. Amikor Patrik oldalán visszatértem a terembe, az interjú kérdéseken és válaszokon munkálkodtak éppen. Amy Chirp ide már kevés lesz Isabella szerint. Nagyobb névre lesz szükség.

Egy pillanatra elgondolkoztam. Lehet, hogy mégsem csak nekem volt újdonság Amanda és Aiden eljegyzése? Nem, eszem ágában sem lett volna akkor sem megbocsátani Beccáéknak, ha ők is mindannyian tényleg pont akkor tudták meg, amikor én. Láthatóan kizárólag a látszattal foglalkoztak és a hülye filmjükkel, a sajtóval, a reklámmal, a bevételekkel, de egyikőjüknek sem jutott eszébe még egy röpke pillanatra sem, hogy én mit élhetek át éppen. Egyiküknek sem!

Egyébként is miért nem jók az eredeti eljegyzési képek? Milyen nevetséges dolog egy új eljegyzést tartani a sajtónak csak azért, hogy nehogy Aiden, vagy Amanda egyik tincse rosszul álljon a fényképen. Vicc az egész. Miért ezzel foglalkozik mindenki? Miért nem foglalkozik senki velem? Mérges voltam mindegyikőjükre és nem akartam már ezen változtatni. Halálosan meg voltam bántva. Elkalandoztak a gondolataim, már nem figyeltem arra, amit Becca mesél.

A figyelmemet lekötötte a zenekar. Egy férfi és egy nő énekelt duettet. Az énekesnőnek szívbe markoló hangja volt. Billie Eilish Khaliddal közös Lovely című számát énekelték. Én is énekelhettem volna, na nem a csodás hangom miatt, hanem a dal mondanivalója miatt. Nekem is ki kellett jutnom egy számomra méltatlan helyzetből, azonnal kellett egy hely, ahová elbújhatok. Csak el innen! Kétségbeesés lett úrrá rajtam. Hirtelen mintha ismét elfogyott volna a levegő körülöttem.

- Beszélnem kell Isabellával. – vágtam bele Becca szavába, aki meglepve nézett rám, de bólintott.

- Persze, menj csak! – felálltam és Isabellához indultam. Megálltam a széke mellett és egy picit közelebb hajoltam hozzá.

- Meddig van még itt rám szükség? – kérdeztem halkan. Isabella megemelte az egyik szemöldökét. A tekintetével mintha azt kérdezte volna, hogy hogyan tudok ilyen ide nem illő kérdést egyáltalán feltenni. Isabella aztán igazán tudhatná, hogy mit éltem át…

- Még egy óra. – közölte ellentmondást nem tűrő hangon.

- Kizárt dolog. – válaszoltam csípőből. Isabellával farkasszemet néztünk egy rövid ideig, de tőle teljesen szokatlan módon, sóhajtott egy rövidet, majd bólintott. Először szinte fel sem fogtam. Hazaenged? Tényleg szabad vagyok? Úgy látszik, az este folyamán történtek felülírták a korábbi szabályokat. – Végül is ma annyira másról szól az este, hogy nincs jelentősége annak, hogy itt mosolyogsz, vagy éppen otthon. – bökte ki végül, bájosan belegázolva a darabokra tépett lelkem maradványába még búcsúzóul. – Hívom a sofőrt és akár indulhattok is a mélygarázsba. Holnap reggel majd beszélünk Lili! – nos, igen. Isabellának még sejtése sincs, hogy holnap már nem fogunk mi arról beszélgetni, amit ő most eltervezett. Holnap már nem az ő csapatában fogok játszani. – A limuzint a mínusz ötödiken találjátok a B2 szektorban. – fűzte még hozzá és már indította is a telefonján a hívást.

Pár pillanat múlva már Patrik nézett rám meglepve, amikor nem titkoltan boldogságban úszva közöltem vele, hogy már indulhatunk is haza.

- Ez komoly? Hova rohanunk Lili? Miért nem maradunk még? Egész kellemes itt. Még nem is táncoltál velem… – jaj, ne! Végre mehettem volna, erre Patrik akart maradni. Ez nem történhetett meg. Gyorsan valahonnan egy huncut mosolyt kapartam elő.

- Én máshol és mást szeretnék csinálni veled. – mondtam nagyon halkan. Patrik elvigyorodott és azonnal felpattant a székéből. Legbelül gyűlöltem magamat ezért a mondatért. Vissza kell találnom az igazi Lilihez és újra meg kell találnom az utat Patrikhoz. Ő volt az egyetlen, aki tényleg jóban, rosszban kitartott mellettem.

Gyorsan elköszöntünk a ledöbbent asztaltársaságunktól és már a kijárat felé húztam magam után a csodaszép pezsgő színű ruhám hosszú uszályát oldalamon Patrikkal. Nagyon koncentráltam, hogy búcsúzkodás közben még véletlenül se pillantsak Aidenék asztala felé. Mielőtt kiléptünk volna a bálteremből, egy pillanatra visszanéztem az asztalunk felé és végigsuhant a tekintetem az asztaltársaságon. A szívem összeszorult. Soha többé nem fogok velük találkozni, nem fogok velük beszélgetni, nem leszek része az életüknek. Volt, akit valószínűleg akkor láttam utoljára. Sokkoló élmény volt. A lelkem megfagyott.

Vitoval még egyszer összefutottam egy eléggé fura helyen. A parkolóháznak azon a szintjén, ahol a limuzinunk parkolt, egy gyengén megvilágított részen beszélgetett Vito egy nagyon elegáns idős úriemberrel. A férfi magas volt, vékony, a dús haja teljesen ősz volt és valahonnan ismerős volt számomra, de nem tudtam volna megmondani, hogy hol láthattam. Vito mögött egy két méterrel állt még egy harmadik ember is, aki nem vett részt a társalgásban. Úgy tűnt, hogy Vitoval mindenki csak titokban akar beszélgetni.

Végre kihajtottunk a mélygarázsból. Az égő homlokomat a limuzin jéghideg ablakához érintettem. Bármennyire is küzdöttem ellene, a szemein sarkában megjelentek a könnycseppek. A kivilágított városból szinte csak színes fénycsíkokat láttam. A rádióból Sam Fischer agyonjátszott This City című száma szólt.

„Ez a város össze fogja törni a szívem.

Ez a város szeretni fog, aztán elhagy.

Ez a város rávesz, hogy csillagok után fussak.”

A mellkasomban a szorító érzés nem akart elmúlni.

Amikor hazaértünk, Patrikkal már az ajtóban egymásnak estünk. Fájt a lelkem, muszáj volt bármilyen más érzéssel elnyomnom. Muszáj volt mást szeretnem, ha soha többé nem szerethettem azt a valakit, akinek, lássuk be, már a rabja voltam.

Éjjel sehogy sem tudtam elaludni, így lábujjhegyen leosontam a nappaliba és csak egy kis lámpát gyújtottam fel. Vállfára tettem a korábban földre hajított nagyestélyimet, felakasztottam a szekrénysor egyik ajtajára. A kanapéra kuporodtam magam alá húzva a lábaimat és csak néztem a pezsgő színű flitteren megcsillanó fényt. Gyönyörű ruha egy lélekgyilkos estéhez.

Folyamatosan a holnapi napon járt minden gondolatom. Megijesztett egy pillanatra a merészségem. Patrik ráadásul nem is sejtett semmit. Nem volt kétséges, hogy ha már nem lesz szerződésem Aidenékkel, akkor el kell költöznünk ebből a tóparti tökéletes kis házból, el az őrzött lakóparkból és vissza kell adni a két bérelt autót. Fogalmam sem volt, hogy magyarázom meg Patriknak, hogy miért akartam producert és sorozatot váltani a forgatás kellős közepén? Nem mondhattam meg, hogy szerelmes lettem Aiden Lokhartba, aki pont az azt követő a napon kérte meg a barátnője kezét, amikor velem szeretkezett Vermontban. Teljesen össze voltam törve és össze voltam zavarodva. A saját érzéseimmel sem voltam tisztában. Az órámra néztem, hajnali hármat mutatott, tehát Magyarországon már reggel kilenc óra volt. Gyorsan felkaptam egy farmert, a csizmámat és a télikabátomat, óvatosan behúztam magam után a bejárati ajtót és a házunktól tíz méterre lévő Pinley-tóhoz sétáltam, majd a part mentén távolodtam a háztól megcsörgettem Hannát.

- Hát drágám, ez vagy nagyon rossz buli volt és már ki is aludtad magadat, vagy annyira szuper a parti, hogy még onnan hívsz! – nevetett a telefonba Hanna. Ahogy meghallottam a hangját, átszakadt bennem a láthatatlan gát és elkezdtek potyogni a könnyeim.

- Ó, Hanna… ha tudnád… – kezdtem volna, de feltörő zokogás miatt nem tudtam tovább folytatni.

- Lili, mi történt? – Hanna hangja azonnal feszültté vált. Gyorsan próbáltam összeszedni magamat, hogy legalább a lényeget képes legyek kinyögni.

- Aiden… Aiden… eljegyezte Amandát. – és ismét elsírtam magamat.

- Ohh… – sóhajtott egy nagyot Hanna. – Jaj, drágám! Ez egyszerűen felfoghatatlan. Én úgy sajnálom. – talán ez volt az első őszinte mondat, amit napok óta hallottam. Én küzdöttem tovább az könnyeimmel, Hanna pedig nagyokat hallgatott. Idővel kezdett oldódni bennem a feszültség, Hanna is érezhette, mert óvatosan feltett még egy kérdést. – Tegnap este történt?

- Nem-nem. – mondtam sírós hangon. – Egy hete… – hallottam, ahogy Hanna felszisszen. – Pont másnap.

- Aiden mondta el neked? – érkezett a következő tapogatózó kérdés.

- Ő? – nevettem fel keserűen. – Dehogy. Ennél sokkal jobb buli volt. Amanda ragadott mikrofont a jótékonysági bálon és bejelentette a sajtó előtt. Mindenki felállt és közösen tapsoltuk meg őket. – szinte láttam magam előtt, ahogy Hanna elhűlve csóválja a fejét. – És ez még nem minden. A mikrofonba csicsergő Amandán pont az én menyasszonyi ruhám volt.

- Ezt nem mondod komolyan! – nyögött fel Hanna. – Mit szóltak a többiek? – ismét felnevettem kínomban. Lassan sétáltam a parton és a kavicsokat rugdostam egyre dühösebben a tó felé.

- Semmit. – mondtam szomorúan. – Lelkesen összecsapkodták a tenyereiket és vigyorogtak ezerrel. Az asztalunkat is fotózták folyamatosan. Nem foglalkoztak velem, még Becca sem. Félóra múlva pedig már az új eljegyzési fotózásról, interjúkról egyeztettek.

- Új eljegyzési fotózás? – csodálkozott el Hanna is.

- Engem is meglepett. Arra tudtam gondolni, hogy nem készült fotó az igazi lánykéréskor.

- Értem. És Aiden? – hát igen, ez fájt a legjobban.

- Rám se nézett… de mindegy is Hanna, ez már a múlt.

- A múlt? Hogy érted ezt? – vágott a szavamba értetlenkedve Hanna. – Mielőbb beszélned kell vele. Hogy fogsz ezek után hétfőn bemenni a stúdióba forgatni? Hogy fogtok együtt dolgozni még hónapokon keresztül?

- Hát sehogy. – szögeztem le. Valakivel végre muszáj volt megosztani a tervemet.

- Sehogy? – kérdezett vissza azonnal Hanna. – Várj Lili! Világos, hogy sokkolt ez a dolog. Ne hidd, hogy nem értelek meg. Bízz bennem! Biztos, hogy találunk megoldás. Gondolkozzunk együtt! – pár pillanatra elhallgatott. – Oké, Lili. Ez lesz az! Szerintem mondd Isabellának, hogy beteg vagy és gyere haza pár napra! Együtt mindent meg fogunk oldani. Csak szabadulj ki onnan egy rövid időre! – éreztem, ahogy szinte átölelt Hanna hangja. Lehet, hogy ez tényleg segített volna, de én már döntöttem.

- Nem Hanna. Én abba a stúdió soha többé nem fogok bemenni. – közöltem ellentmondást nem tűrő hangon. Tudtam, hogy Hannának ez egyáltalán nem fog tetszeni. Szinte láttam magam előtt, ahogy összeráncolja a homlokát.

- Minden szörnyűség ellenére, jelenleg az a stúdió a munkahelyed. Lili, te egy nagyon komoly szerződést írtál alá. – emlékeztetett. Hogy is felejthetném el? Hanna ügyvéd barátnője minden sorát részletesen elmagyarázta nekem még augusztusban. – Éva külön felhívta aláírás előtt a figyelmedet arra, hogy ha a forgatás közben lelépsz, akkor hatalmas kártérítési összegre számíthatsz. Rémlik? – emelte meg a hangját Hanna.

- Persze, hogy emlékszem. Pont ezért átszerződök egy másik producerhez. Vito Ortegának hívják. – mondtam lassan és vártam az ősrobbanást. De csend volt a vonal másik végén. – Holnap írom alá a szerződést. – folytattam, de mivel Hanna a továbbiakban sem szólalt meg, így elvettem a fülemtől a telefont és ránéztem a kijelzőre. Még vonalban voltunk. – Vito vállalta, hogy kifizeti helyettem a kártérítés összegét, persze cserébe nagyon alacsony lesz a fizetésem egy évig. – adagoltam az információkat.

- Ez nem áll össze. – ellenkezett Hanna. – Miért érné meg bárkinek átvenni egy ismeretlent egy hatalmas kártérítési összeggel együtt? Ezt te sem gondolhatod komolyan!

- Aidenék is ismeretlenként vettek fel hatalmas fizetéssel. Egyébként nem új keletű a dolog. Nagyon régen környékezett meg először Vito. – kezdtem magyarázkodni.

- Nagyon régen? Lili! Csak pár hónapja vagy ott! – vágott megint a szavamba Hanna. Természetesen most is igaza volt.

- Mióta itt vagyok, kerülget. Lehet, hogy csak a srácoknak akar visszavágni valami régi filmes sérelme miatt. Nem tudom, de nekem most ez pont kapóra jött. – próbáltam lezárni ezt a beszélgetést.

- Értem. Akkor már csak pár apró kérdést tennék fel. Ha pici fizetésed lesz, akkor miből fogsz élni? Hol fogsz lakni? Hány hónapos a következő szerződés? Minden költségedet állják? Milyen a szerep? Illik hozzád? Milyennek találod a forgatókönyvet? Ki a rendező? És ami talán még fontosabb. Mit szólt a váltáshoz Patrik? – hiába, Hanna jó érzékkel rátapintott az összes lényeges, de bizonytalan pontra a tervemben.

- A kérdéseidre pár óra múlva tudok leghamarabb választ adni…

- Patrik pedig … – próbálta megtudni Patrik véleményét Hanna.

- A rá vonatkozó kérdésre is igaz ez. – Hanna felhördült. Nyilvánvalóan arra végképp nem számított, hogy még Patrikot sem vontam be a döntésembe. – Ne izgulj Hanna! Tényleg. Megoldom. De nagyon köszönöm, hogy meghallgattál.

- Lili ez nem vicc! – kiabált bele a telefonba.

- Tudom… – hagytam rá. – Hidd el, tudom... – a fáradság már kezdett maga alá gyűrni.

- Ott kellene lennem most melletted. – folytatta Hanna. – Rossz érzés tölt el ezzel az egésszel kapcsolatban. El sem tudod képzelni, hogy mennyire bánt most, hogy én beszéltelek rá erre az egész „Amerikában megyek és színésznő leszek” dologra. Jó ötletnek tűnt, kiváló ötletnek, most pedig nézd meg, mi lett belőle. – gyorsan beleszóltam.

- Magadat még véletlenül se hibáztasd! Az ötlet csodálatos volt és működött is. Imádtam minden pillanatát. Én csináltam óriási baromságot, nem te.

- Rendben Lili. – úgy éreztem, hogy kezdtünk mindketten picit lenyugodni. – Lássuk először a szerződést! Fotózd le és küldd át, aztán Évát megkérdezzük. Nagyon komolyan kérlek, hogy ne írj alá semmit, amíg Éva nem látta. Egész nap egy delegációt kísérgetek, de hívlak, ahogy végeztem.

- Oké. Oké… – egyeztem bele végül. – Most már nagyon álmos vagyok és mindjárt reggel lesz. – lassan elbúcsúztunk és visszasétáltam a házhoz.

Természetesen anyuék is eszembe jutottak, de végül úgy döntöttem, hogy megvárom a nap végét és ha már tényleg csapatot váltottam, akkor szólok nekik. Még nem értem be a házba, amikor üzenet érkezett a telefonomra. Vito Ortega kérte el a címemet. Elküldtem neki. Hát elkezdődött.

Sokáig forgolódtam az ágyamban. Annak ellenére, ami a bálon történt, annak ellenére, hogy hatalmas fájdalmat okozott nekem, én még mindig végtelenül szerelmes voltam Aidenbe és csak rá tudtam gondolni. Hiányzott a hangja, az illata, a csodás mosolya, az ölelése. Volt tíz perc az éjszaka folyamán, amikor iszonyú erős késztetést éreztem arra, hogy felhívjam. Kezembe fogtam a telefonomat és megkerestem a névjegyzékemben. Néztem a telefonszámát, de végül nem indítottam el a hívást. Még időben rájöttem, hogy csak nevetségessé tenném magamat.

Január utolsó hétvégéje

Tíz óra felé a telefonom pityegésére ébredtem. Hirtelen az ijedtségtől szinte levegőt sem kaptam. Patrik úgy tűnt, nem ébredt fel a hangra. Ritka alkalmak egyike volt ez. Általában legkésőbb reggel nyolc körül már ébren volt és dolgozott. Valószínűleg a bálon elfogyasztott whiskey mennyiség megtette a hatását. Gyorsan lesiettem a földszintre és csak ott vettem fel a telefont. A portaszolgálat csak a futárt jelentette be. Nemsokára beparkolt a ház elé és én már az ajtóban vártam.

Átvettem a vastag nagyalakú borítékot, forgattam a kezemben egy ideig, majd a nappaliban a kanapén ülve elkezdtem kibontani. A szerződés még nyomokban sem emlékeztetett arra, amit Cole-ékkal írtam alá. Két oldal volt minimális információval. Vitoék kifizetik a kártérítést, a havi bérem említésre sem méltóan alacsony lesz egy évig és azt kell csinálnom, amire utasítanak. Ennyi. Hát ezen nem volt mit nézni, de ha már megígértem, lefényképeztem a telefonommal és átküldtem Hannának.

A szövegkönyvet vettem a kezembe. Munkacímként az volt feltüntetve a felső lapon, hogy „Zofiával történt.”. Beleolvastam a szövegkönyvbe. Zofia, a lengyel lány, aki Amerikában szeretne dolgozni, összebarátkozik még Lengyelországban egy idősebb gazdag nővel, aki segítő szándékkal felajánlja neki ideiglenes szállásként a saját házát Atlantában. A házban ugyan ott lakik Pawel, az idősebb nő Adonisz testű unokaöccse, de az egyik szobát használhatja majd a lány ingyen. Pawel egyáltalán nem örül az új lakótársnak és hála a srác aljasabbnál aljasabb húzásainak, Zofiával kifejezetten rossz viszony alakul ki közöttük. A lány kínlódik, mégis sokat sejtető, lenge ruhadarabokban mászkál a házban. Pawelnek hol a lány mellein, hol egyéb testrészein akad meg a szeme. Végül egy hatalmas vihar közelebb hozza őket egymáshoz és a párosunk az ágyban köt ki. Az egész sablonosnak, sőt sekélyesnek tűnt és a minimális dialógus is gyenge és felejthető volt. Annyira szerettem volna, ha ez a történet is ugyanúgy lenyűgöz, mint a „Where’s Love?”, amikor augusztusban még Budapesten a Dohány utcai lakásunk erkélyén először olvastam a szövegkönyvet. Teljesen elszomorodtam. Ekkor pityegett a telefonon. Hanna küldött üzenetet. „Alá ne írd!”

Csak ültem és néztem magam elé. Egy autó fékezett a házunk előtt. Nem akartam, hogy Patrikot felébressze bárki is. Időre volt még szükségem, így gyorsan a bejárati ajtóhoz siettem, kitártam. Isabella indult a ház felé, kezében egy ruhazsákkal.

- Megígértem, hát tessék. – közölte és felém nyújtotta a zsákot.

- Nem kell. – válaszoltam azonnal vissza, tartva magam a tegnapi véleményemhez. De nem tagadom, jól esett, hogy elhozta. Megtartotta az ígéretét. Isabella megvonta a vállát.

- Azt csinálsz vele, ami jól esik. Már a tiéd. – szétnézett és a teraszon az egyik székre lerakta a zsákot. Intettem, hogy kerüljön beljebb, de megrázta a fejét. – Igazából mindketten tudjuk, hogy nem ezért jöttem. – elgondolkozva nézett. – Hogy vagy? – mintha egy pillanatra sajnálatot láttam volna átsuhanni az arcán. Átfutott rajtam, hogy talán tévedtem és Isabella mégis törődik velem.

- Tökéletesen. – válaszoltam ironizálva, még egy mosolyt is kipréseltem magamból.

- Akkor jó. – bólintott Isabella. – Este interjúd lesz. A stúdióban fogják rögzíteni a díszletek között. Saját riporter, saját kérdések. Cole, Annie és te fogtok felváltva arról áradozni, hogy mennyire csodás, hogy Aidennek és Amandának eljegyzése volt. – a döbbenettől nem jutottam szóhoz. Hogy tévedhettem ekkorát? Törődést véltem felfedezni? Ugyan! Isabella mindössze csak testközelből mutatta meg, hogy kell valakit teljesen a földbe döngölni. Hát valahogy így…

- Rendben. – válaszoltam. Még most sem értem, hogyan tudtam higgadt maradni.

- A szépítész csapatból Ruby és Giorgio négykor várni fog rád a stúdióban. – és már indult is az autójához. – Saját kocsival kell menned. Legyél nagyon pontos! – csak bólintottam.

Megvártam, amíg Isabella elhajt, aztán visszamentem a nappaliba és magam elé vettem ismét a szerződést. Megcsörgettem Vitot.

- Nos, Liliana kedves? – kérdezett.

- A szerződés elég szűkszavú Vito. – kezdtem bele.

- Ez mindössze egy keretszerződés. A részletekkel majd ketten kitöltjük. Úgy sejtem, mindenben meg fogunk tudni egyezni. Nem szeretnék eltérni különösebben a korábbi szerződésedtől az anyagiakat ide nem értve természetesen.

- Értem. Előzetesen azért lehetne pár kérdésem? – tapogatóztam.

- Hallgatlak Lili. Kérdezz bátran! Igyekszem minden kérdésedre kielégítő választ adni. – hallottam a hangján, hogy mosolyog. Máris kedvesebb volt velem, mint például Isabella az elmúlt hat hónap során bármikor.

- Hol fogok élni? – tettem fel az első kérdést.

- Több megoldás jöhet szóba. Ha Aidenékkel meg tudok egyezni, akkor azt a házat bérelnénk tovább, amiben laktok. – elmosolyodtam. Az csodás lenne. – Ha nem, akkor választunk egy másikat hasonló kategóriában.

- Autót is kapok? – haladtam sorban.

- Persze. Több autónk van. Majd egyet kiválasztasz. – vágta rá.

- A kártérítés rendezésére mikor fog sor kerülni?

- Ahogy az aláírt szerződést átveszem tőled, hívom őket és utalom az összeget az általuk megjelölt számlaszámra. Neked már nem kell már velük találkoznod személyesen, sőt beszélned sem kell senkivel, ha csak nem akarsz. A többit már az ügyvédünk intézi. Elhozzák majd a stúdióban maradt dolgaidat is, csak egy listára lesz szükségem.

- Jól hangzik. – tényleg sok mindent az öltözőmben hagytam. – Hol zajlik a forgatás? – csak reménykedtem, hogy nem ugyanúgy a Pinewood Atlanta Stúdiónál bérelnek ők is helyet.

- Mi mindig külső helyszínen forgatunk. Egy házat vettünk bérbe most a Dickson-tó partján. A lakóparkodtól maximum húsz perc autóval. – ez sem tűnt rossz opciónak. Kezdtem megnyugodni.

- Ki fogja játszani a másik főszerepet? – végül is vele kellett egy teljes évig naponta együtt dolgoznom.

- Charlie T. Davies. – emlékezetembe véstem a nevet. – Nagyon ígéretes tehetség. Jó srác, könnyű vele megtalálni a közös hangot.

- A rendező pedig… – hagytam befejezetlenül a mondatot.

- A török származású Hasan Aydin. Vele már sokat dolgoztam. Én nagyon elégedett vagyok. A színészek is szeretik. – ezt a nevet is megjegyeztem. Más fontos nem jutott eszembe.

- Rendben van. Hívlak, ha aláírtam. – ezzel letettük a telefont.

Az első dolgom volt rákeresni a neten Hasan Aydinra. Több filmet is jegyzett. Egyikről sem hallottam, de ez persze nem jelent semmit. Tényleg rendező és láthatóan sokat dolgozik. Úgy gondoltam, hogy ez egyértelműen jó jel. Más volt a helyzet Charlie T. Davies esetében. Charlie mindössze egy pár éve felkapott fotómodellnek tűnt. Fotogén srác volt, de közel sem olyan észbontóan helyes pasi, mint Aiden. Az adott a helyzet érthető módon ez zavart a legkevésbé. Talán ez még jobb is így. Nem láttam azonban nyomát annak, hogy valaha dolgozott volna színészként. Bár, gondoltam vissza a beszélgetésünkre, ezt Vito sem állította. Csak annyit mondott, hogy ígéretes tehetség. Nos, én is csak akkoriban debütáltam színésznőként, nem lehettek hát nagy elvárásaim. Így ezen a ponton végül nem ragadtam le. Kerestem egy tollat és egy nagy sóhaj kíséretében végül aláírtam a keretszerződést. Lesz, ami lesz. Írtam Hannának és üzentem Vitonak. Miután elindítottam a lavinát, farmerba és egy bő szabású kötött pulóverbe bújtam. És visszaültem a kanapéra egy pohár gőzölgő citromos teával a kezemben. És vártam.

Hát ennyi. Életemnek az a része, amelyben ideig-óráig Aiden Lokhart közelében lehettem, ott és akkor, abban a percben véget ért. Különleges érzés volt. Nem tudom, hogy mit vártam, de megdöbbentett, hogy egyáltalán nem éreztem felszabadultnak magamat. Inkább mintha minden kiüresedett volna. Mintha elveszítettem volna valamit. Talán a reményt, hogy egyszer ő és én egy pár lehetünk. Valószínűleg soha többé nem fog szóba állni velem.

Félórán belül megérkezett a futár és én átadtam neki az aláírt szerződést. Már nem volt más teendőm, csak várni. Csak várni, hogy felrobbanjon a világom. Mert abban nagyon is biztos voltam, hogy nem mindenki fogja szó nélkül hagyni az eseményeket.

Az első, akivel szembe kellett néznem Patrik volt. Mosolyogva érkezett az emeletről. Követtem a tekintetemmel. Azon gondolkoztam, hogy hogyan tud ő még mindig szeretni engem, miközben én a saját érzéseimmel nem vagyok tisztában. Szerettem, persze. Na, de éreztem-e iránta még szerelmet? Hát nem tudtam volna akkor megmondani. Időre volt szükségem minden szempontból. Hátulról átölelt két karjával, majd észrevette a dohányzóasztalon a szövegkönyvet. Elengedett és a kezébe vette a szövegkönyvet. Amíg ő belelapozott, én leültem a kanapéra.

- „Zofiával történt”? – kérdőn nézett rám. – Felajánlottak neked egy új szerepet? – érdeklődött. Eljött hát a pillanat.

- Gyere, ülj le kérlek! Ez hosszabb történet. – mutattam magam mellé a kanapén. Patrik összevonta a szemöldökét. Egy ideig láthatón gondolkozott, majd csak megrázta a fejét, inkább állva hallgatott meg. Megszólalásig hasonlított minden az augusztusi bejelentésem körülményeire. De akkor boldog és izgatott voltam, most pedig elkeseredett és feszült.

A lehető legszűkszavúbb verziót választottam. Megromlott a kapcsolat Cole, Isabella, Aiden és közöttem. Nem tudom, hogy mi az oka, de egyik napról a másikra ellenem fordultak. Képtelen vagyok velük tovább dolgozni. Közben megtalált ajánlatával Vito Ortega. Én pedig más lehetőség hiányában elfogadtam az ajánlatot.

- Miért nem tudok én erről Lili? – Patrik meredt rám. Nem kiabált, csak érezhetően dühös volt. – Mondd Lili, mégis mikor akartál nekem szólni? Ugyanezt eljátszottad már otthon is. Én voltam az utolsó, akit beavattál, pedig én tartok veled mindenhova. Én vagyok része az életednek. Miért nem vonsz be a döntésekbe? Ráadásul olyan döntésekbe sem, amelyek az én életemre is hatással vannak? Mi folyik itt? – azonnal az jutott eszembe, hogy Alantában egyedül csak Patrik van nekem. Egyedül Patrik. Ő nem fordulhat ellenem, őt nem veszíthetem el!

- Én az utolsó pillanatig reménykedtem, hogy elrendeződik a dolog, de nem így történt. – pattantam fel én is. – Képtelen vagyok visszamenni a stúdióba! Akár hiszed, akár nem, igyekeztem mindent úgy intézni, hogy pont a te életed ne változzon. Ha minden jól megy, akár még ebben a házban is maradhatunk. – mutattam körbe a kezemmel. – A keresetemből szinte semmit nem költöttünk, így bár van tartalékunk is, de nem elég a szerződésben lévő lelépési díjra, ezért kellett egy másik producert keresnem. De még ebben is szerencsém volt, a producer maga ajánlkozott.

- De Lili! Én komolyan nem értelek. – tárta szét a két karját Patrik. – Tegnap a bálon ebből semmi sem látszott. Vermontból egy hete még boldogan jöttél haza. – ó, ha tudta volna, hogy miért tűntem minden gondom mellett boldognak… – Ugye nemcsak az a baj, hogy tegnap Isabella letolt Fayetteville-ben és a Georgia Akváriumban készült közös fotóink miatt? – megráztam a fejemet. – Akkor ugyan mi? Egy asztalnál ültem velük. Én semmit nem láttam, vagy éreztem abból, amiről te beszélsz. Kedvesek voltak és én úgy láttam és látom, hogy nagyon szeretnek téged. – patthelyzet alakult ki. Semmi olyat nem tudtam már mondani, amivel alá tudtam volna támasztani, amit kézzel-lábbal magyarázni próbáltam Patriknak. Nem jutott semmi új az eszembe. Tehetetlenségemben elsírtam magamat. – Jaj, ne Lili, csak ne sírj! Megoldjuk. Minden rendben lesz. – ölelt hirtelen szorosan magához. Így álltunk hosszú percekig. – Mondd, jól sejtem, hogy erről még senki nem tud a stúdióban? – könnyek között bólintottam.

- Tisztában vagyok vele, hogy beszélnem kell velük, de ehhez még erőt kell gyűjtenem. Számítok rá, hogy nem lesz könnyű menet. Mindenki gyűlölni fog. – olyan érzés volt, mintha valaki a mellkasomra ült volna. Annyira jó lett volna megkönnyebbülni.

- Igen, az nagyon valószínű, de én szeretlek, nagyon szeretlek. – a könnyfátyolon keresztül Patrikra mosolyogtam. – Azt gondolom, hogy tény, ha most kiszállsz, akkor vége a sorozatnak és ezer százalék, hogy a filmnek is lőttek. Tulajdonképpen szinte újra kellene forgatni az egészet. Ha jól emlékszem a kártérítés összegére, az csak a színészek elrettentésének jó, de abból biztos, hogy nem lehet újra felvenni a jeleneteket, amelyekben benne voltál.

- A külső felvételekről nem is beszélve. – bólogattam. – Hidd el, tudom, vagy legalábbis sejtem, hogy mivel járhat a kilépésem…

- Hatalmasat veszítenek mindhárman a döntésed miatt most.

- Számítok rá, hogy nem lesznek boldogok. – húztam el a számat.

- Nyilvánvalóan melletted állok ebben is, mint mindenben. – puszilt a hajamba Patrik. – Annak ellenére Lili, hogy nagyon komolyan mondom, nem értelek… – olyan csodás érzés volt, hogy ő legalább nem fordult ellenem, sőt még ebben a helyzetben is képes mellém állni.

- Kedves tőled, de nagylány vagyok már. Egyedül kell eléjük állnom, de most még húzom az időt, amíg csak lehet. – nem mertem bevallani Patriknak, hogy rettegtem a reakciójuktól. – Anyuék nem tudnak még semmit, ideje felhívnom őket. – Patrik egyetértően bólintott, én pedig tárcsáztam anyu mobilját.

Ahogy azt várni lehetett, anyu egyáltalán nem volt boldog a dolgok alakulásától. Apu is féltett, aggódott. Próbáltam megnyugtatni őket. Pontosan tudtam, hogy amikor leteszem a telefont, már hívni fogják Hannát.

Folyamatosan a telefonomat lestem, de nem történt semmi. Délben még csak picit meglepett voltam, délután már komolyan nem tudtam mire vélni a dolgot. Azt sejtettem, hogy Vito már lépett, mert kizárt dolognak tartottam, hogy Isabella nem jelentkezett volna, hogy hol maradtam az általa szervezett interjúról. Ebből számomra egyértelmű volt, hogy Isabella már biztos tudta, nem kell rám számítania. Ha ő tudja, akkor Becca és Cole is. Ebben is biztos voltam. De akkor miért nem hívnak?

Aztán csengettek. A gyomrom egészen picire ugrott össze. Lassan lépkedtem a bejárati ajtó felé, még visszanéztem a nappaliban álló Patrikra, akik aggódó arccal nézett vissza rám, aztán lenyomtam a kilincset és kitártam az ajtót. Cole sötétkék hosszú szövetkabátban állt a terasz előtti lépcsőn nekem háttal és a tó felé nézett.

Az ajtónyitás hangjára a válla felett hátranézett.

- Gyere Lili! Sétáljunk egyet! – megráztam a fejemet. – Ugyan, te is tudod, hogy egyszer úgyis beszélnünk kell. – megvontam a vállamat. – Ne bolondozz! Nem foglak megenni. – összemosolyogtunk.

Visszamentem a kabátomért, belebújtam és Cole-lal szépen egymás mellett sétáltunk a Pinley-tó partján. Amikor a háztól már legalább száz méterre voltunk, Cole megállt és hosszú percekig csak csendben szobroztunk egymás mellett és mindketten néztük a szél keltette apró hullámokat a tó közepén. Közelebb lépett és átölelte a vállamat. Erre nem számítottam. Így még nehezebb volt.

- Lili, a barátom vagy. Legyünk őszinték egymással! – meglepetten néztem rá, de bólintottam. – Emlékszel, amikor találkoztunk Budapesten? – elmosolyodtam, mintha ezer éve lett volna, Cole megrázta a fejét és felnevetett. – Biztos voltam benne, hogy elzárkózol az ajánlattól, de nem tetted. Aztán biztos voltam benne, hogy nem vállalod be, de megtetted. Csak legyintettem és mérget mertem volna venni rá, hogy az utolsó pillanatban nem szállsz fel a gépre, de a gépen voltál és szépen landoltál itt Atlantában. Ahogy azt is hittem, hogy nem fog menni a forgatás minden igyekezeted ellenére, de döbbenetesen gyorsan tanultál és minden úgy történt, ahogy a nagy könyvben meg van írva… Némelyik jelenet… nos, maradjunk abban, hogy fantasztikus voltál. – beletúrt a hajába. – És amikor biztos voltam benne, hogy már csak pár méterre vannak tőled a legnagyobb filmes díjak, akkor hirtelen bedobod a törölközőt. – széttárta a karjait. – Ne haragudj, én még nem tudtam felfogni. Komolyan… – kérdőn nézett rám. – Mi ér ennyit? Mi lehet annyira fontos, hogy egy ilyen soha vissza nem térő lehetőséget eldobj magadtól? – hát igen. Hirtelen nem is tudtam, hogy hol kezdjem, aztán nagy levegőt vettem.

- Én nem tudom tovább csinálni... így nem. – akadozott a hangom. – Teljesen felőröltem magamat. Ne haragudj Cole, tudom, hogy téged is anyagilag nagyon rosszul érint ez az egész, soha nem tenném veled, veletek, ha lenne más megoldás, de én nem tudom… már képtelen vagyok rá… – elgondolkozva nézett sokáig.

- Az egész Aidenről szól, ugye? – kérdezte Cole. – Az eljegyzés érintett ennyire rosszul? – megráztam a fejemet.

- Az már tényleg csak a hab volt a tortán.

- Istenem, ti nők! – nevetett fel Cole. Furán nézhettem rá. – Nos, Becca már hónapokkal ezelőtt mondta, hogy ez lesz a vége és láss csodát, nem tévedett.

- Hát nem. – erősítettem meg. Megint összemosolyogtunk. – Nyugtass meg Cole, a veszteségeden ugye valamit enyhít a kártérítés összege? – Cole először összeráncolta a homlokát, utána lassan megcsóválta a fejét.

- Jaj, Lili! Persze te nem tudhatod... Honnan is tudnád? A „Where’s the Love?” kizárólag Aiden filmje, ő az egyetlen producer. Csak látszólag csináljuk közösen. Mivel egyedüli befektető, így most az egész csak az ő vesztesége. Elég nagy a gáz… gondolom. Ebben volt minden vagyona.

- Ohh… – nem kaptam levegőt. Elhatalmasodott rajtam a lelkiismeret-furdalás. – Nem tudom, mit mondhatnék…

- Semmit Lili. A pénz az mindig csak másodlagos lehet. Én sem ezért jöttem. Beccával engem most az érdekel, hogy mi lesz veled? Mik a terveid? – meglepve néztem Cole-ra. Tehát ő nem tudja, hogy ki utalta a kártérítés összegét. Különben nem kérdezné ezt.

- Vito Ortega. – mondtam halkan. Cole megragadta a vállamat és szembe fordított magával.

- Ezt nem mondod komolyan! – dühösnek tűnt. - Vito?! Lili!

- Cole! – emeltem meg a hangomat. Cole azonnal elengedte a vállamat. – Én már aláírtam a szerződést.

- Lili, hibát követsz el. – nem láttam értelmét a vitának, ez már eldőlt. Inkább elnéztem a tó felé. – Vitoval közösködni egy kifejezetten rossz döntés. Nem kioktatni akarlak, csak féltelek. – visszafordultam és Cole arcán csak őszinte aggódást láttam. – Ugye tudod, hogy mi nagyon szeretünk téged…

Már egészen besötétedett, amikor lassan visszasétáltunk a ház elé. Még egyszer megölelt Cole, majd beszállt az autójába, de még a lelkemre kötötte, hogy bármi gond van, azonnal szólok neki, vagy Beccának. Teljesen meg voltam zavarodva. Még a ház előtt álltam, amikor a telefonom csörögni kezdett. Hanna volt a vonal végén. Felsóhajtottam és fogadtam a hívást.

- Aláírtad. – kezdte.

- Igen. – erősítettem meg.

- Kicsim, ez nem szerződés. Ez csak egy vacak sajtpapír.

- Tudom. – válaszoltam azonnal. – Ez még csak a keretszerződés. A részleteket később dolgozzuk ki. Egyébként pedig pontosan tudod, hogy nem volt választási lehetőségem.

- Tévedsz. Mindig van az embernek választási lehetősége. Hát ezt tanítottam én neked? – morgott Hanna.

- Figyelj Hanna! Tudod, hogy nagyon szeretlek és sose tenném le a telefont, de ez hosszú nap volt és most nagyon kész vagyok. – a sírás határán voltam. Úgy látszott az egész napomra ez lesz a jellemző. – Vissza foglak hívni, de lelkileg sokkal jobban megviselt ez az egész, mint amire számítottam. – Hanna úgy látszott, meggondolta magát, mert teljesen más stílusban folytatta a beszélgetést.

- Akkor pihenj drágám! A szüleid romokban, próbáltam őket megnyugtatni, de nehéz úgy, hogy én sem gondolom ezt most jó döntésnek. Most aludjunk erre egyet. Holnap majd hívj! – elbúcsúztunk és megszakítottam a hívást.

Patrik már a laptopján dolgozott, amikor beléptem a házba. Mindig elmosolyodtam, amikor megláttam, hogy ő még mindig a normál egeret használja. Valamiért idegenkedett az érintőpadtól. Kérdőn nézett rám, én is leültem mellé a kanapéra, ő félretette a laptopot és magához ölelt. Szinte éreztem, ahogy a szeretetével védőhálót von körénk. A hátammal a mellkasának dőltem és így maradtunk jó sokáig. Mindketten elmerültünk a saját gondolatainkban. Nem tudtam, hogy mit hoz a holnap.

Még elalvás előtt ránéztem a telefonomra, de Aiden nem keresett és nem is üzent. Szuggeráltam a telefonszámát, ismételgettem magamban a számokat, de semmi nem történt. Akkor már nem dühös voltam rá, csak iszonyúan bántott, amit tett velem és talán már megbántam, amit én tettem vele. Még annak is örültem volna, ha kiabál velem! Csak hallanám a hangját. Sírni tudtam volna, annyira szerelmes voltam még mindig. Tudtam, hogy ő nem érdemel meg egyetlen könnycseppet sem. Bezzeg Patrik… De az érzelmeim a józan észtől teljesen függetlenül működtek mindig is. Elővettem a fülhallgatót és elindítottam Charlie Puth Selena Gomezzel közös We Don't Talk Anymore című számát. Hiányzott Aiden, hatalmas űrt hagyott maga után. Arra vártam, hogy felhívjon és elmagyarázzon mindent végre. Hogy megértsem végre, hogy mi történt Vermontban? De mi már nem fogunk többet beszélni egymással…

„Nem beszélünk többé.

Nem beszélünk többé.

Ahogy szoktunk.”

Úgy döntöttem vasárnap reggel, hogy itt az idő továbblépni. Irány az új életem! El kezdtem készülődni a „Zofiával történt” forgatására. Fellapoztam a szövegkönyvet. Könnybe lábadt a szemem, mert az első, ami eszembe jutott, az volt, hogy ebben már nem fog a drága színészet tanárom, Esther Fournier segíteni. Gyorsan összeszedtem magamat és tanultam, tanultam. Megmostam a hajamat, készítettem egy hajpakolást és mindenféle egyéb szépészeti fortélyokkal töltöttem a napot.

Se Aidenék, se Vito csapata nem jelentkezett az autó ügyében, így úgy döntöttem, hogy hétfőn reggel még a korábbi bérelt autóval indulok a Dickson-tó melletti forgatási helyszínre. Majd a félretett pénzemből utólag kifizetem Aidennek az autó egy napra jutó bérleti díját és az üzemanyagot. Patrik nyakig elmerült a munkába, talán nem véletlenül. Egyedül maradtam a kételyeimmel. Teljesen egyedül. Mindössze egy üzenetet kaptam Vitotól. Annyi állt benne, hogy reggel hétkor legyek a forgatás helyszínén és megküldte a pontos címet, a részletes szerződésről az üzenetben nem esett egy szó sem.

Hétfőn korán keltem. Próbáltam nagyon pozitív lenni, de máshogy alakult. Akaratom ellenére megviselt a reggel minden egyes pillanata. Nehezen indultam el. Hiányzott Mendez, a legjobb barátom Atlantában és egyben az állandó sofőröm, kedvenc segédrendezőm. Vajon ő mit tud rólam? Megérti a döntésemet? Nehéz volt a lelkem. Mire észbe kaptam, már a Dickson-tóhoz értem és a forgatási helyszínként szolgáló házat is gyorsan megtaláltam. Mosolyogva szálltam ki az autóból és indultam az új életem felé. A ház ajtaja tárva-nyitva állt. Hangosan köszöntem, de a köszönésemet senki sem fogadta, így beléptem. Egy teljesen hagyományos ház volt. Az előszobából a nappaliba jutottam, amely összhatásában a „Jóbarátok” sorozatból oly jól ismert helyiséget juttatta azonnal eszembe. A lila színűre festett falú szobát egy hatalmas bézs színű kanapé uralta sötétkék és sötétbarna kispárnákkal. Kissé kopott világosbarna bársony huzatú fotelek voltak még egy fenyő dohányzóasztal körül volt. A nappali már be volt világítva, a több kameraállványt is láttam. Végre szembejött velem egy szörnyen leharcolt, vagy inkább ápolatlannak tűnő harminc év körüli nő. Fakó barna haja a vállát verdeste, a hangja alapján erős dohányosnak tippeltem.

- Ahh, végre itt vagy… – mordult rám.

- Szia! Németvölgyi Liliána vagyok. – mosolyogtam a szokatlan fogadtatás ellenére.

- Tudom. – vágta rá. – A fürdőszobába vár Brian. Ő fog kisminkelni. A ruhádat is ott találod. – és ezzel faképnél hagyott.

Gyorsan eldöntöttem magamban, hogy nem hagyom, hogy ez az unott arcú banya elrontsa a kedvemet. Megkerestem a fürdőszobát. Brian sem töltötte az időt bemutatkozással, csak egykedvűen a tükör előtti székre mutatott. Azzal nyugtattam magamat, hogy Giorgio sem szólt hozzám eleinte és milyen jó barátok lettünk végül. A hangulatomhoz azonban az elkészült sminkem se tett hozzá. Erős volt és közönséges. Nem baj, gondoltam magamban. Majd, ha a rendező meglátja, csináltat talán egy új sminket. Ekkor futott be Charlie T. Davies, a férfi főszereplő. A kedves mosolyú, szőke hajú, barna szemű srác nagyjából velem egyidős volt.

- Szóval te vagy Lili. – hajolt közel hozzám. Kaptam két puszit. Legalább ő kedves volt és érdeklődő.

- Örülök, hogy megismerhetlek Charlie! Mesélj, mióta dolgozol Vitoval? – kérdeztem beszélgetést kezdeményezve, amikor lepakolt a fürdőszobában lévő másik székre.

- Egy divatbemutatón találkoztunk. Nem volt éppen több melóm. Egy kis mellékes jól jön, gondoltam. Tudod Lili, nagyon örülök, hogy egy ilyen szép csajszit kaptam magam mellé. Hátha így kapósabb lesz a film. – nevetett rám. – Az is nagyon fontos, ugye?

- Valóban. – helyeseltem. – A rendezővel találkoztál már? – Charlie megvonta a vállát.

- Egyszer behívtak egy próbafelvételre. Beszélnem nem kellett, csak a felsőtestemről csináltak fotókat. Hasan is ott volt, végig Vitoval egyeztetett valamiről. Amikor megmutatták neki a fotókat, csak intett, hogy rendben. Hát ennyi volt. Én örültem, hogy nem húzták tovább, programom volt a haverokkal.

- Te láttad már Hasan valamelyik filmjét? – kérdeztem, mert eszembe jutott, hogy bár beterveztem vasárnapra, ez bizony elmaradt.

- Nagyon régen pornózott, abból láttam néhányat. – vigyorodott el Charlie. – Egész jól nyomja szerintem.

- Ohh… – ennyit tudtam hirtelen kinyögni. Jaj nekem! Ennél rosszabbul már talán nem is érezhettem volna magamat. Pornó? Mi jöhet még?

Visszajött Brian és vastagon bepúderezte Charlie-t is. Most már úgy néztünk ki mindketten, mintha az éves lisztfújó versenyen indultunk volna. Brian a kezembe nyomta a ruhámat és intett a zuhanyzó felé.

- Ott felöltözhetsz. – kétségbeesett lehetett az arcom, mert Charlie gyorsan megnyugtatott.

- Öltözz nyugodtan Lili, én itt maradok és vigyázok, hogy ne menjen arra senki. – hálásan megköszöntem és behúzódtam a szürke vízhatlan függöny mögé.

Az igazi arcul csapás csak utána következett. A csomagban volt egy tenyérnyi sötétkék szaténsort, egy fehér melltartó és egy fehér áttetsző necc felső. Pont tökéletes lett volna egy pornófilmbe. Azonnal elindultam megkeresni Hasant, vagy bárkit, aki dönthet ebben. Csak a barna hajú banyát találtam, de ő nem volt vevő a problémámra.

- Na, ide figyelj Csipkerózsika! Kutyát nem érdeklik a problémáid. Ha nem tetszik, az a te bajod. Ez van! – kiabált le a banya. Erre a végszóra érkezett meg Hasan. Jóképű férfi lehetett fiatalkorában. Fekete hajában már őszes szálak sokasodtak és szigorú, szinte félelmetes tekintete volt. A fekete szeme szinte izzott. Már egyedül benne bízhattam.

- Mi a fene folyik itt? – csattant fel azonnal. – Szétreped a fejem, pedig még csak reggel van. – felém intett és elindult a nappali egyik sarka felé. Követtem.

- Németvölgyi Liliána vagyok. – nyújtottam a kezemet. Kezet fogtunk és Hasan levetette magát az egyik fotelbe.

- És mi a gondod Liliána? – kérdezte ugyan, de közben teljes érdektelenségét jól mutatta, hogy fel sem nézett, már a zsebéből kihalászott telefonját elkezdte nyomkodni.

- A ruha, a smink. Mindkettő nagyon közönséges. De leginkább a ruha a probléma. Kaphatnék valami többet takarót? – rekedt nevetés tört ki Hasanból.

- Jaj, cicababa, ennél csak kevesebb ruha lesz rajtad. Ezt a békát most nyeld le gyorsan, később majd meglátom, mit tehetek. Ma ebben a ruhában fogsz pompázni. Indulj! – éppen nagy levegőt vettem, hogy kikérjem magamnak ezt a bánásmódot, amikor Hasan felemelte az egyik ujját és hangnemet váltott. – Elég volt! Vito sokat fizetett azért, hogy azt vedd fel, vagy éppen vedd le, amit ő gondol. Így jártál. – döbbenten meredtem rá. Hasan a barna hajú banya felé fordult. – Tüntesd már el innen Mary! – a Marynek nevezett amazon elkapta a karomat és a fürdőszobáig rángatott.

- Lódulj! – lökdösött a zuhanyzó felé. – Mindenki rád vár!

- Vigyázok rád most is, ha akarod. – mosolygott kedvesen Charlie, én pedig fog csikorgatva felvettem a ruhának nevezett apró rongyokat.

Ezen a forgatáson, a készülődés alatt vagy a jelenetek között nem volt zene, teljesen csendben dolgozott a stáb, így a kis társaság hangulata is erősen konvergált a nullához. Az egész forgatási anyag koncepció nélküli, izzadságszagú volt és szörnyen összecsapottnak, elkapkodottnak tűnt. Szegény Charlie egy mondatot sem volt képes megjegyezni és elmondani. Már az egész stáb fejből fújta a szövegét, de neki még mindig nem ment. Folyamatosan hibázott, de még így is ő volt a társaságban a legbarátságosabb jelenség. Kifejezetten kellemetlen érzés volt részese lenni ennek az egésznek. Hasan szinte egész nap őrjöngött. Valakivel mindig baja volt.

Ebből a tarthatatlan helyzetből csak egyetlen kiutat láttam, minél hamarabb beszélnem kell Vitoval, pontosítani a szerződést és tisztázni a feladataimat.

Délután négy körül Hasan véget vetett szenvedéseimnek és lezárta a napot. Padlógázzal mentem hazáig. Még az autóban eldöntöttem, hogy nem öntöm Patrik, vagy Hanna nyakába a csalódottságomat. Kivárásra játszottam.

Február

A következő két hétben folyamatosan kínlódtunk Charlie-val. Még a szünetekben is a szövegét tanultuk. Én tényleg erőn felül megpróbáltam neki segíteni, sajnos kevés sikerrel jártam. A többi stábtaggal nem alakult ki semmiféle kapcsolatom. Látszott, hogy nem szívesen dolgoznak itt. Mindenki már reggeltől a munkanap végét várta.

Amikor estefelé végre hazaértem, persze beszéltünk Patrikkal érintőlegesen a forgatásról, de nem akartam bevonni a problémáimba, pedig egyre több volt, szépen lassan felém tornyosultak. Frusztrált az egész helyzet. Hannának is csak utaltam arra, hogy nem leltem aranybányára.

Nehéz lett volna bárkinek is bevallani, hogy tévedtem és rossz döntést hoztam. Még mindig abban bíztam, hogy ahogy a napok telnek, megváltozik a stáb, javul a helyzetem, elfogad Hasan. Nem is tudom… Patrik nagyon sokat dolgozott. Sokszor, amikor hazaértem, csak lehuppantam mellé, a vállára hajtottam a fejemet és együtt bámultuk a laptop képernyőjét, ő pedig folytatta tovább a munkát. Nagyon megviselt az a nap is, amikor reggel jelezte a telefonom, hogy Cole születésnapja van. Tudtam, hogy a stáb szokás szerint közösen megünnepli a stúdió étkezőjében, de én nem leszek ott, én már nem köszöntöm fel.

Sokáig gondolkoztam azon, hogy legalább egy üzenetet ne írjak-e neki. Végül úgy döntöttem, hogy az egész váltásnak pont az volt a célja, hogy elszakadjak Aidentől és a környezetétől. Hát tartottam a távolságot.

Éjjel feküdtem az ágyban Patrik mellett és egyfolytában csak Aidenre tudtam gondolni. Minden pillanatban ő jutott az eszembe. A forgatási szünetekben is folyamatosan a telefonomat kattogtattam, már szinte kívülről tudtam a telefonszámát. Felhívjam? Ne hívjam? Szomorú voltam. Teljesen elbizonytalanodtam.

Jogos lenne kérdés, hogy miért nem csörgettem meg Vitot, de úgy éreztem, hogy ez nem telefontéma. Problémát sem akartam okozni rögtön a forgatás elején. Vito a váltáskor hihetetlenül rugalmasan állt hozzám. De kétségtelen, hogy nagyon sok dolog várt még tisztázásra. Ugyanabban a bérelt házban laktam Patrikkal, ugyanazok a bérelt autók álltak a ház előtt, de semmi nem utalt rá, hogy ezeket a juttatásokat már Vitotól kapnám. Vártam, hogy vége legyen végre a hétnek. A második forgatási hét pénteki napján már éppen összepakoltam, amikor Hasan magához intett.

- Vito most üzent cicababa, hogy este kilencre legyél a Waldorf Astoria Hotelben. Ott lesz egy kis összejövetel, ahol téged is be akar mutatni. Fekete koktélruhát vegyél! Nincs kísérő! Hivatkozz rá a recepción, majd odakísérnek. – bólintottam. Végre itt a várva várt lehetőségem, hogy Vitoval ismét beszélni tudjak. Meg kellett értetnem vele, hogy én nem erre szerződtem. Pontosabban időpontot egyeztetnünk, hogy meg tudjuk beszélni a részletes szerződésben foglaltakat.

Siettem haza készülődni. A nappaliban egy bőrönd fogadott. Teljesen ledöbbenve álltam és bámultam a bőröndöt. Aztán hirtelen eszembe jutott, hogy ma elutazik Patrik pár napra, mert még novemberben az orvosi konferencián New Yorkban megtartott előadása olyan sikeres volt, hogy megkeresték, hogy megtartaná-e ismét. Ő pedig igent mondott. Annyira el voltam foglalva a magam gondjaival, hogy teljesen megfeledkeztem az utazásról. Ezért volt annyira elfoglalt az elmúlt hetekben. Én pedig azt hittem, hogy nem foglalkozik velem, pedig csak az előadásokra készült gőzerővel. Jaj, milyen ember lett belőlem? Szégyelltem magamat. Próbáltam a hátralévő együtt töltött pár óra alatt minél több szeretettel körülvenni, viszonozni egy kicsit az általa folyamatosan nyújtott támogatást. Kivittem a reptérre Patrikot és elbúcsúztunk. A lelkemre kötötte, hogy nagyon vigyázzak Vitoval, én pedig mindent megígértem neki. Megcsókolt és valamit megpendített ismét bennem. Boldogan autóztam haza.

Otthon gyönyörűen kisminkeltem magamat, Rubyéktól nagyon sokat tanultam az elmúlt hónapokban, becsavartam a hajamat is nagy loknikba. Giorgio is büszke lett volna rám. Egyetlen fekete miniruhám volt, azt kaptam magamra.

A Waldorf Astoria Hotel előtt parkoltam le. A recepción nagyon előzékenyek voltak és az egyik alkalmazott felkísért a hotel tizenhatodik emeleti lakosztályába. Ahogy beléptem, azonnal egy magas, fura ábrázatú férfi lépett hozzám és nem túl udvariasan elkérte a táskámat. Hanna az ilyen figurákra szokta azt mondani, hogy ránézésre öt év fegyház járna neki. Nem akartam előítéletes lenni, de a táskámat eszem ágában sem volt egy idegenre bízni. Megráztam a fejemet és tekintetemmel Vitot kerestem, már éppen megtaláltam, amikor a férfi megragadta a táskámat. Döbbenten meredtem rá. Ekkor lépett hozzánk Vito.

- Drága Lili! A társaság különleges összetétele miatt problémát okoznak a telefonok. Lucas nem akart rosszat, ez a feladata. Nagyon sajnálom. Lesz társaságod is, ne aggódj! – mondta Vito és összenevettek Lucas-szal. Megborzongtam. Rossz érzés öntött el. Vito intett és Lucas távozott a táskámmal.

- Vito, örülök, hogy találkozunk, mert szeretnék négyszemközt beszélni veled. – Vito bólintott.

- Persze Lili, lesz rá lehetőséged az este folyamán. De beszéljünk először a ma esti melóról. – meló? Csodálkozva néztem körül.

Kutattam az emlékeimben, de biztos voltam benne, hogy Hasan azt mondta csak, hogy Vito be szeretne mutatni este valakinek. Mibe csöppentem? Jobban szemügyre vettem a környezetemet.

A lakosztálynak egy nagy ovális nappalija volt, amelyből szobák nyíltak. A bejárati ajtón kívül hat egyforma tömör faajtót láttam. Egyik-másik ajtó nyitva állt. A nappali közepén egy nagy kerek asztal volt zöld posztóterítővel, körülötte bőrfotelekkel. Valószínűleg valamilyen kártyapartira készülnek. Az asztal körül már több, jellemzően ötven-hatvan év feletti, gazdagnak tűnő férfi ült. Meglepve láttam viszont azt az elegáns idősebb férfit, akivel Vito a jótékonysági bál estéjén a mélygarázsban beszélgetett. Engem nézett és felém biccentett. Nem reagáltam, tovább rebbent a tekintetem. Rajtam kívül még öt lány tartózkodott a szobában, mindannyian szinte azonos fekete miniruhában és tűsarkúban. Mi a fene folyik itt? A lányok közül ketten már a férfiakkal beszélgettek, egy lány pezsgőspoharakkal teli tálcát hordott körbe.

- Milyen munkáról beszélsz Vito? – kérdeztem rögtön vissza.

- Nos, egy úriember kifejezetten irántad érdeklődik. Kitűnő ügyfelünk. Szeretném, ha nagyon kedves lennél vele. Ugye értjük egymást? – vigyorgott Vito. Hirtelen elöntött a félelem. Lopva a lakosztály bejárati ajtaja felé pillantottam, ahol már két öltönybe bújtatott birkózó alkatú férfi állta el az utat. A telefonomat elvették. Hirtelen rájöttem, hogy valószínűleg hatalmas bajban vagyok.

- Vito nagyon sajnálom, de én csak egy pillanatra tudtam beugrani, most nekem mennem kell. – próbálkoztam, de Vito arca azonnal eltorzult. A fülemhez hajolt.

- A nagy büdös francot! Kifizettelek hülye kurva! Betakarodsz abba a szobába és azt csinálod, amire a barátom kér! Ha valami nem tiszta, Lucas addig fog pofozni, amíg nem vagy hajlandó együttműködni. Na kotródj, vagy élve nem hagyod el ezt a lakosztályt! – nem kaptam levegőt, a térdeim kocsonyássá váltak.

Döbbenten meredtem Vitora. Kiabálni akartam, de csak suttogás hagyta el a számat. Vito intett Lucas-nak, aki megragadta először a felkaromat, majd erősen belemarkolt. Riadtan néztem körül segítséget keresve, de senkit nem érdekelt a közjáték. Nagyon fájt, ahogy Lucas az egyik ajtóhoz vonszolt és belökött a szobába. Térdre estem. Hallottam, ahogy az ajtó becsapódik a hátam mögött. Ahogy visszanéztem, láttam küszöb felett látszódó árnyékokból, hogy Lucas a szoba ajtaja előtt állt meg. Nem fog kiengedni. Gyorsan körbenéztem a helyiségben. Egy hálószobában találtam magamat. A szobában egy hatalmas franciaágy volt az oldalán egy-egy kis éjjeli szekrénnyel. Feltápászkodtam. A szobából mindössze egy pici fürdőszoba nyílt. Kétségbeesetten forgattam a fejemet. Akkor megláttam a fürdőszoba ajtó mögött a telefonzsinór apró részletét. Gyorsan a falra szerelt telefonhoz siettem. Felkaptam. Volt vonal. Patrik már New York felé volt félúton, de fejből nem is tudtam a telefonszámát. Aiden telefonszáma azonban azonnal beugrott. Nem gondolkodtam, már tárcsáztam is. Amíg kicsengett, imádkoztam magamban. Annyira féltem, hogy ha fel is veszi, mi lesz, ha meghallja a hangomat és azonnal leteszi. Várakozás közben az ujjaim között folyamatosan a nyakamban lévő giranelli nyaklánc gömbjét forgattam. Olyan csend volt, hogy hallottam az ezüstláncom függő pici áttetsző műanyag gömbben az apró fehér kristályok súrlódását. Egy örökké valóságnak tűnt, mire a harmadik csengetés után végre meghallottam a hangját.

- Igen. – szólt bele, én csak suttogni mertem.

- Aiden, hatalmas bajban vagyok. – Aiden nem válaszolt egy ideig. Rettegtem, hogy talán már letette. Már éppen elöntött a kétségbeesés, amikor megszólalt.

- Ana… – kezdte, de azonnal belefojtottam a szót és gyorsan igyekeztem mindent elmondani, amit tudok.

- A Waldorf Astoria tizenhatodik emeletén vagyok. Fogva tart Vito, elvették a táskámat, telefonomat és bezártak egy szobába. Valami pasihoz kellene kedvesnek lennem. – ezen a ponton elbőgtem magamat.

- Waldorf, tizenhatodik. Indulok Ana.

- Siess Aiden, könyörgök! Azt mondták, hogy meg fognak verni és hogy élve nem kerülök ki innen. – rémült voltam és rettegtem attól, ami rám várt. A telefont alig tudtam a kezemben tartani. Aiden dühösen káromkodott. Valami olyasmit mondott, hogy annyira tudta, hogy ez lesz. Majd hirtelen hangnemet váltott és próbált megnyugtatni.

- Ana, ígérem neked, hogy senki nem fog bántani. – de az ő hangja is megremegett. – Figyelj rám, kérlek! Hallod? Minden rendben lesz. Leteszem, mert hívom a rendőrséget is. Nagyon sietek. Tarts ki! – és megszakadt a hívás.

Remegő kézzel visszaakasztottam a telefont. Visszamentem a szobába. A félelemtől remegve leültem az ágy szélére, majd mégis inkább felpattantam, de talán a hirtelen mozdulattól megszédültem. Egy pillanatig hányinger tört rám, majd hamar elmúlt. Közelebb lopakodtam az ajtóhoz és feszülten figyeltem a nappaliból érkező hangokat. Férfias hahoták, nőies kacajok váltották egymást. Próbáltam számolni a perceket. De hamar elveszítettem az időérzékemet. Ha Aiden a Dixie Hills-ben lévő házában volt, akkor a hotelig legalább félóra autóval. Csak reménykedni tudtam, hogy tényleg elindult, de akkor se lepődhettem volna meg, ha nem tenné. Nem tartozik nekem semmivel. De a szívem mélyén azt éreztem, hogy már úton van.

Nem tudnám megmondani, hogy mennyi idő telt el, amikor egyszer csak mozgolódásra lettem figyelmes. A székeket tologatták. Talán vége lett a kártyapartinak. A gyomrom görcsbe ugrott. Az ajtó alatti árnyékokat figyeltem. A hangok egyre közelebbről jöttek. Visszatartottam a levegőmet. Láttam, ahogy Lucas ellép az ajtó elől. A kilincs lefelé mozdult. Döbbenten meredtem a kinyíló ajtóra. Hát mégis megtörténik. Nem ért ide Aiden… nem sikerült… A csalódottságomra nem voltak szavak.

Ahogy számítottam is rá, az elegáns idősebb ősz férfi állt az ajtóban. Még beszéltek két szót Lucas-szal, majd belépett a szobába, becsukta az ajtót maga mögött és nekidőlt.

Teljesen ledermedtem. Nem volt ötletem, hogy mit tehetnék. Az egész testem lezsibbadt. Annyit eldöntöttem, hogy nem engedem közel magamhoz. De mindössze eddig terjedtek a terveim. A férfi gúnyosan elmosolyodott.

- A kis külföldi… – ugyanezt mondta Amanda is rám. – A James Weir név ismerősen cseng? – kérdezte gúnyos mosollyal. Hirtelen minden összeállt. Ez a férfi tehát nem más, mint Amanda Weir apja, a híres és kőgazdag James Weir, akit én hónapok óta csak Weir papának emlegettem. Hogy nem vettem észre korábban? Az arcvonásaik nagyon hasonlóak, ahogy a testalkatuk is. Útban voltam a lányának, veszélyeztettem a Weir-Lokhart szerződést, hát Weir papa szövetkezett Vitoval. Én pedig bolond fejjel mosolyogva belesétáltam a csapdába, sőt még hálás is voltam. Tönkre akart tenni. Félre akart állítani.

- Mit akar tőlem? – próbáltam beszélgetéssel húzni az időt.

- Először készítenék pár fotót. – villantott ismét egy ördögi mosolyt. – Úgy tudom, szereted, ha fotóznak.

- Utálom, ha fotóznak. – közöltem. – Ehhez nincs rám szüksége. Ezrével töltheti le az internetről a rólam készült képeket.

- Nos, én különleges képeket szeretnék. – elővette a zakója zsebéből a telefonját. – Vetkőzz! – parancsolt rám. Megráztam a fejemet. – Ugyan, mindenkinek jobb, ha szót fogadsz. Ne kelljen Lucas-nak kezet emelni rád. – csóválta meg lassan a fejét. – Úgy hallottam, elég csúnyán dolgozik.

- Miért végezteti a piszkos munkát mással? – vágtam vissza. – Ha engem akar, itt vagyok. Szerezzen hát meg!

- Minek koszolnám be feleslegesen a kezemet, ha más úton is könnyedén megkaphatom, amit éppen akarok? – időt kellett nyernem.

- Mondja James, miért öl ekkora energiát egy kis külföldi félreállításába? Tegyen fel az első repülőgépre! Soha többé nem lát. – Weir papa megemelte az egyik szemöldökét.

- Hát összeraktad. – bólintottam. – Akkor megérted, hogy miért kell biztosra mennem. Felvállalhatatlanná kell, hogy tegyelek. – semmi jót nem ígért a tekintete.

- Mit ért ez alatt? – ráncoltam össze a homlokomat.

- Úgy foglak elintézni, hogy Atlantában soha többé ne merüljön fel senkiben, hogy alkalmazzon, hogy rád nézzen, hogy érezzen valamit irántad.

- Miért? Ki érez irántam valamit? – Weir papa felnevetett.

- Elég volt a beszédből. Vetkőzz! – csattant hirtelen fel. Megráztam a fejemet. Weir papa ellépett az ajtótól, éppen csak résnyire nyitotta és kiszólt Lucas-nak, de az arcát nem fordította el, közben folyamatosan engem nézett. Lucas belépett a szobába, megállt a közepén és nem mozdult. Fogalmam sem volt, mi fog történni. Teljesen kiszáradt a szám, nem tudtam nyelni. Weir papa leült kényelmesen az egyik székbe és keresztbe tette a lábait és mosolyogva hátradőlt. A telefont az arca elé emelte. – Mehet! – adta ki az utasítást Lucas-nak.

A vér a fülemben dübörgött, a kezem ökölbe szorult. Alig kaptam levegőt. Lucas elindult felém. Igyekeztem minél messzebb kerülni tőle. Hátráltam, de az ágynak ütköztem. Gyorsan felléptem az ágyra és a másik oldalára próbáltam átjutni, de Lucas elkapta a ruhám szélét és maga felé rántott. Hallottam, ahogy reccsen az anyag. A kezemmel magamhoz szorítottam a ruhámat. Ahogy Lucas felém nyúlt, én is felé kaptam és megpróbáltam megkarmolni az arcát. Valószínűleg sikerült is, mert felhördült és visszakézből lekevert egy hatalmas pofont. A fogaim összekoccantak. Szinte körbefordultam a tengelyem körül az ütés erejétől. Az ágy mellé estem arccal a föld felé. A fájdalom a fejemből a hátam felé sugárzott. Képtelen voltam megmozdulni. Ekkor valami megváltozott. A nappaliból hangos kiabálások, utasítások, dübögések szűrődtek ki.

- Rendőrség! Kinyitni! – hallatszott a folyosó felől.

Megpróbáltam felemelni és a nyakamba nyilalló erős fájdalom ellenére elfordítani a fejemet. Az ágy lábai között egy pillanatra megpillantottam James Weir cipőjét, ahogy éppen a fürdőszobába sietett és behúzta maga után az ajtót. A hátam mögé próbáltam nézni, de Lucas még mindig a szoba közepén állt, bár már nekem háttal. Tehetetlenül visszahanyatlottam a földre. Ekkor valaki feltépte a szoba ajtaját és nemsokára hallottam egy nagy reccsenést. Legközelebb, amikor kinyitottam a szememet, már Aiden hajolt felém. Olyan megkönnyebbülést éreztem, ami elmondhatatlan, leírhatatlan. Hát mégis sikerült... eljött értem.

- Magához tért. – szólt hátra Aiden. – Ana… érted, ami mondok? – bólintottam. Aiden végignézett rajtam. – Bántottak? Hívjak orvost? – megráztam a fejemet.

- Csak egy piszok nagy pofon volt. – nem volt erő a hangomban. Aiden megkönnyebbülten sóhajtott fel. – Vigyél el innen! Kérlek… – ezt már szinte csak leheltem.

- Mondd, belém tudsz kapaszkodni? – mint egy lassított felvétel, úgy nyújtottam felé a kezeimet. Karjába kapott és már vitt kifelé a szobából. Rendőrök voltak mindenhol, még a folyosón is. Néhányan kiabáltak. Egy másodpercre láttam, hogy a lakosztályban többen feküdtek a földön.

- A táskám… – jutott eszembe hirtelen.

- Majd utánunk hozzák. – mondta Aiden és megnyomta a lift hívógombját. – Mindjárt szólok a rendőröknek. – már a parkolóházban voltunk, amikor bevillant, hogy én is autóval érkeztem, de végül hagytam. Holnap is van nap.

Aiden segített beülni a kocsijába és rám csukta az ajtót. Döbbenten meredtem az autóban lévő órára. Még nem volt háromnegyed tíz. Összesen negyven percet voltam fent a lakosztályban, pedig óráknak tűnt. Aiden beült mellém az autóba és igyekezett meleget varázsolni. Ahogy az arcomba fújt a meleg levegő, akkor csak vettem észre, hogy mennyire fáztam egy ideje.

- Vedd fel Ana! – kezembe nyomta a bőrkabátját. Ismét kiszállt és telefonált egy ideig.

Ahogy végignéztem magamon, meglepve láttam, hogy a ruhám fele hiányzik. A miniruhám az egyik vállánál elszakadt és kilátszott a fekete melltartóm egyik kosara. A szoknyarész is hiányos volt. Gyorsan belebújtam Aiden kabátjába, a szoknyát pedig próbáltam a térdem felé rángatni, de nem jártam sok sikerrel. Nemsokára megjelent egy rendőr. A fiatal férfi beszállt mellém az autóba.

- Muszáj lenne néhány kérdést feltennem. Megtenné, hogy válaszol rájuk? – kérdezte és egy jegyzettömböt vett az ölébe.

A következő pár percben próbáltam a lehető legrészletesebben elmesélni a ma este történteket, legalábbis, amire én emlékeztem. Külön kifaggattak a telefonbeszélgetéseimről, az üzenetekről. Megtudtam, hogy a telefonom pillanatnyilag bűnjel, de igyekeznek még az éjszaka folyamán átnézni és letölteni róla mindent, amit szükségesnek találnak. A rendőr megköszönte a segítségemet és azzal váltunk el, hogy valószínűleg még lesznek a rendőrségnek kérdései, de az eljárás elindításához már elég információval rendelkeznek. Még a beszéd maga is nagyon fárasztott. Aiden kezet fogott a rendőrrel, majd beült mellém. Egy pillanatra lehunytam a szememet. Szó nélkül indított és kihajtottunk a hotel mélygarázsából. A percek teltek. Az illata körülölelt. Végre biztonságban éreztem magamat. Hallgattam a rádiót, de egyetlen számra sem emlékszem. Néztem a kormányon Aiden véres kézfejét. Ezek szerint Lucas-szal nem a rendőrök, hanem Aiden találkozott össze elsőként. Teljesen váratlanul, robbanásszerűen tört ki belőlem a zokogás. Képtelen voltam abbahagyni a sírást. Nemsokára éreztem, ahogy Aiden a karjaival átölelt és magához húzott. Elmerültem az illatában. Abban a percben egy dologban voltam biztos. Aiden szeret engem és soha nem bántana meg. Azon már nem gondolkodtam, hogy akkor mi történt pontosan a jótékonysági bálon. A meleg leheletét éreztem a nyakamon, az egyik kezével pedig folyamatosan simogatta a hátamat és próbált megnyugtatni. Addig sírtam, amíg már a síráshoz sem volt erőm.

- Köszönöm, hogy értem jöttél. – suttogtam, ő pedig a hajamba puszilt. Kicsit összeszedtem magamat. Aiden nemsokára ismét indított és visszasorolt a forgalomba. Eszembe jutott, hogy biztos ő is sietne már haza. Haza Amandához. Nos, igen. Vissza kellett térnem a valóságba.

Nemsokára megérkeztünk a Pinley-tó melletti házamhoz. Leparkolt a ház elé és összeráncolt homlokkal nézett a sötétbe burkolózott ház felé.

- Itthon van Patrik? – kérdezte. Próbáltam gondolkozni.

- Nem, New Yorkban van. – válaszoltam elcsigázva. – Ma délután utazott el.

- Hát ezért hívtál engem. – vonta le azonnal a következtetést.

- Nem. – vágtam rá azonnal. – A szüleim telefonszámán kívül egyedül a te számodat tudom. – Aiden meglepve nézett rám.

- Hát lennének kérdéseim Ana, de először téged kell biztonságba helyeznem. – és indított. Valószínűleg a sok izgalom miatti kimerültség tehetett róla, de már arról sincs emlékem, hogy kihajtottunk a lakóparkból.

Amikor felébredtem, egy apró szobában találtam magamat kényelmes ágyban és jó illatú, pihe puha vastag pléd alatt. Hirtelen szinte görcsbe rándult a gyomrom. Kis időbe telt mire felismertem, hol is vagyok. Beccáék Atlanta Dixie Hills negyedében, az Anderson Park közelében lévő csodaszép házában feküdtem az első emeleten lévő öt vendégszobájuk egyikében.

Az ágy végében egy fotelban Becca ült és amikor felé fordultam, rám mosolygott. Sajnálat suhant át az arcán.

- Hogy vagy Lili? – kérdezte óvatosan, mintha csak üvegcserepeken járna. Ebben a pillanatban nyílt az ajtó és Cole dugta be a fejét, majd mikor látta, hogy már kinyitottam a szememet, nagy lendülettel berobogott a szoba közepére.

- Ideje felébredni már hétalvó! – harsogott. – Hasadra süt a nap!

- Pszt, csendesebben! – szólt rá azonnal Becca, de Cole leintette.

- Becca, Lili nem halott. Csak előre begyűjtött egy kis adrenalint unalmas öreg estéire. Ugye jól mondom? – fordult felém. – Kilenc óra elmúlt. Mások már régen dolgoznak, te pedig itt lopod a napot! – összemosolyogtunk.

- Hogy… – kezdtem volna, de Cole belevágott a szavamba.

- Hogy kötöttél végül ki nálunk? Úgy, hogy Aiden barátom szállodának nézett minket. Ő például ebben a fotelban töltötte az éjszakát ingyen és bérmentve. – mutatott a Becca alatti ülőalkalmatosságra. Melengette a lelkemet Aiden gondoskodása, pláne az adott körülmények között. – Reggel telefonálgatott, aztán valami autóról és táskáról dünnyögött még, megvárta Mendezt és együtt elhúztak intézkedni.

- Elintéztem volna én… – a hangom még mindig csak erőtlen motyogásnak tűnt.

- Hát persze! Mondd Lili, néztél már te tükörbe? – csóválta a fejét.

- Én… köszönöm nektek. – átfutott az agyamon, hogy két hete én cserben hagytam őket, de ők mégis gondolkozás nélkül segítettek az első szóra.

- Ne bolondozz! Próbálj meg inkább aludni még! Ebéd után majd érkezik valaki a rendőrségtől felvenni a részletes vallomásodat. Addig pihenj! – bólintottam és megpróbáltam visszaaludni. Nem volt nehéz.

Délben csodás illatokra ébredtem. Betöltötték az egész házat. Hatalmasat kordult a hasam. Valamikor az előző nap délutánján ettem pár falatot utoljára. Lehetőségeimhez képest kapkodva lefürödtem. A fekete koktélruha nemes egyszerűséggel a kukában végezte. Felvettem a valószínűleg Becca által odakészített tiszta pólót és farmert. Máris sokkal jobban éreztem magamat a bőrömben. Baloldalt a járomcsontom körüli terület még mindig duzzadt volt és piros. A lépcsőn elindultam a nappali felé. Éppen befordultam a konyha felé, ahonnan beszélgetés szűrődött ki, amikor szembe találkoztam Beccával, aki egy jól megpakolt tálcával útban volt valószínűleg éppen hozzám.

- Hát felébredtél! – mosolygott rám. – Akkor újratervezünk. Gyere Lili! Csatlakozz hozzánk! – csinált egy hátraarcot. – Éppen most akartam felvinni hozzád az ebédet, de így sokkal jobb lesz. – az asztalnál már ketten ültek, Cole és Mendez. Hát ő is itt van, pedig tőle sem búcsúztam el.

- Ülj csak le ide! – mutatott Becca egy székre a konyhaasztal mellett és letette a tálcámat elém az asztalra. – Jó étvágyat! Egyél, mert vissza kell nyerned az erődet. – nem volt módom leülni sem, mert Mendez azonban felpattant és már a nyakamban volt.

- Ó, Lili! – szorított magához. Így összeölelkezve álltunk sokáig.

- Jaj, Mendez! – fogyott el a türelme végül Cole-nak. – Engedd már el! Itt helyben fog éhen halni szégyenszemre!

- Jó, jó. De ha megebédeltél, akkor csak az enyém vagy. – Mendezre mosolyogtam.

Beccáék szakácsnője sorra pakolta az asztalra a különböző finomabbnál finomabb fogásokat, majd magunkra hagyott minket. Én pedig hallgattam az asztalnál ülőket, ahogy bolondoztak, közben vadul kanalaztam a tálcámon lévő levest. Amikor végeztem, Mendez felém fordult és záporozni kezdtek a kérdések:

- Ettél. Most már tényleg én jövök! Kezdjük az elején! Jól vagy? Mi zajlik körülötted? Ki bántott Lili? Hogy került képbe a rendőrség? Egyáltalán miért tűntél el? Két hete nem láttalak! Tényleg beteg voltál? – meglepve emeltem fel a szemöldökömet. Beteg? Én? Mi ez az egész? Beccára pillantottam, ő megvonta a vállát. De Mendez csak folytatta. – Hogyan kerültél Vito Ortega közelébe? Az a pasi egy csótány! Milyen másik forgatásról beszél itt mindenki? – nagyot sóhajtottam. Mendez pillantása hirtelen rólam Beccára vándorolt, az arckifejezése nagyon gyorsan megváltozott, mint aki már megbánta, hogy megszólalt. – Én milyen vadbarom vagyok. Nem érdekes… tényleg nem fontos. Majd elmondod, ha lesz kedved hozzá. – de igaza volt, már én is úgy gondoltam, hogy ideje erről beszélni.

Elnézve Cole-ékat láttam, hogy a kérdésekre a válaszok nem csak Mendezt érdeklik, így összeszedtem a gondolataimat és nagy vonalakban igyekeztem elmesélni, hogy mi történt az előző két hét alatt. Kezdtem a jótékonysági bál napjával. Elmeséltem, hogy a bálon és azt megelőző időszakban többször úgy éreztem, hogy többen is ellenem fordultak közülük. Olyan számomra fontos emberek, akiket barátaimnak hittem korábban. Az eljegyzéssel kapcsolatos részt nagyvonalúan átléptem, éppen csak utaltam rá. Mindössze azt mondtam, hogy nagyon csalódott és magányos voltam. Talán túl sok volt bennem a feszültség és eléggé kétségbeejtőnek találtam a helyzetemet. De a lényeg, hogy valahogy minden gond, negatív érzés ezen a bálon tetőződött bennem és egyszerűbbnek tűnt elfogadni Vito korábbi ajánlatát, mint a következő hétfőn bemenni a stúdióba, illetve forgatás végéig nap, mint nap velük dolgozni. És csak meséltem, csak meséltem. Amikor a végére értem, mindhárman a gondolatukba merülve ültek. Cole szólalt meg először.

- Nos Lili, azt hiszem, hogy valószínűleg tényleg félreérthető volt a viselkedésem, vagy a viselkedésünk. – nézett Beccára közben. – Elmesélem, ahogy én láttam. Egyben biztos lehetsz, a Patrikkal közös fotóitok magukban nálam biztos nem verték volna ki a biztosítékot, hiszen tudod, hogy általában hidegen hagynak az ilyen dolgok, de Aident láthatóan nagyon rosszul érintették, valószínűleg látva az ő reakcióját, én is automatikusan rosszul álltam a dologhoz. Tény, hogy igazságtalan voltam veled, túlreagáltam és ezért a bocsánatodat kérem. – összenéztek Beccával, majd Cole a homlokát dörzsölgetve folytatta. – Nem magyarázkodni akarok, de tudod, a bálon nem igazán az történt, amit te kívülről látni véltél. Nagyon őszintén mondom, hogy egyikünk sem tudott az eljegyzésről. Mi is meg voltunk lepve. – Beccára pillantottam, aki bólintott. – A bejelentés engem is sokkolt. Abban a pillanatban arra jutottam magamban, hogy talán csak én gondoltam azt, hogy Aidennel barátságunk mély és sérthetetlen. Döbbent és mérhetetlenül csalódott voltam magam is. Nehéz volt feldolgozni, ami akkor történt. Teljesen igazad van, akkor és ott tényleg csak az engem ért veszteségen járt az eszem! Közben ott voltak a fotósok és azonnal az arcomba tolták a fényképezőgépeiket. Tudtam, hogy lényegtelen, hogy valójában mit gondolok én. A sajtó nem láthatta az örök cimborán, hogy a bejelentés számomra is újdonság. És a többiek… Isabellától úgy tudom, bár ő nagyon szűkszavú volt, de valami hasonlót élt át. Bármilyen kemény nő is, ő kicsit mindig anyja helyett anyja volt Aidennek. Persze mindketten tudjuk, hogy ha rákérdeznénk, ezt sose vallaná be. – mosolyodott el. – Hiszen ismered. De tudjuk, hogy hosszú-hosszú évek óta Aiden mellett állt és támogatta. Van egy sejtésem arról, hogy ő sem így szerette volna megtudni, hogy a védence eljegyzett valakit már napokkal ezelőtt. – Becca felé fordult. – Becca sejtette, hogy mit érzek, ő csak engem próbált támogatni a maga módján, rám figyelt. – lassan emésztgettem, amit Cole mondott. – Ne haragudj ránk! – már magam sem tudtam, hogy mit is érzek. – Ahogy túlestünk az első sokkon, azonnal kerestünk téged, de eltűntél. Patriknak sejtelme sem volt arról, hogy merre jársz. – Becca vette át a szót.

- Nagyon szeretlek Lili. Egy percig se gondold, hogy nem sejtettem, hogy te mit élhetsz át, amíg Amandát hallgatod. De ott állt melletted Patrik. Én őszintén mondom, felétek se mertem nézni. Féltem, hogy kiszúrja és többet ártok, mint amit segíthettem volna. Amikor eltűntél, utánad mentem, bejártam az emeletet, de nem találtalak. Amikor visszatértél a bálterembe és Patrik távolabb volt, rögtön megkérdeztem, hogy hogy vagy, de azt felelted, hogy túléled. Úgy láttam, hogy nem most akarsz erről beszélni, így témát váltottam. Gondoltam, másnap majd mindent átbeszélünk kettesben, nyugodtabb körülmények között.