Arany László
összes költeménye

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Elfrida

Tűnődés

A délibábok hőse

Első ének

Második ének

Harmadik ének

Negyedik ének

A hunok harca

Későn

Az irgalom

ELFRIDA

Jelige: Pénzt, paripát, feleséget
Sohase bízz másra.

Furcsán esett, de megesett
Hajdanában ez az eset,
Hajdanában, danában,
Ködös Britanniában.

*

Edgar, angolok királya,
Gyászos özvegységet ére,
Sírt-rítt, majd meghalt nejéért,
Nem lelt balzsam-írt sebére:
No de mégis csak begyógyult,
Nem telt belé csak néhány nap,
Mihelyt hírét vette egy szép
Devonshirei gróf-leánynak.

Jött a hír, – volt aki hozza,
A királyok lelnek enyhet,
Mért is tartanának másért
Jött és sugta: aki meghalt
Magok körül annyi renyhet,
Hadd nyugodjék lenn a sírban,
Szép virág vár, rózsabimbó:
Menj, szakítsd le, Devonshireban.

Edgár szegre tette a bút,
S küldte Athelwold vitézét:
Kósza hírnek nem hiszek, menj,
Mindent szemre véve nézz szét,
S ha oly szép, mint híre mondja,
Magam megyek jegyváltásra –
– Pénzt, paripát, leánynézést
Sohase bízz másra!

Ment Athelwold, Devonshirenek
Grófi kastélyát elérte,
Látta Elfridát, s szívének
Verésitől dobban vérte; –
Mind a hírt, mely szállt felőle,
Rút hazugságnak találta,
Mert nem bimbó, rózsabimbó,
Szép kifeslett rózsa várta.

Szép kifeslett rózsa: szirmán
Megáll a szem önfeledve,
Kelyhén mintha ott ragyogna
A hajnalnak perge nedve,
Ez az arcpír, – áttűnik mint
Fátyol burka ért gyümölcsnek,
Talán szellő is lefujja, –
Eszét venné bármi bölcsnek.

Könnyű menni követségbe,
Ország dolgát sütni-főzni,
Járni-kelni hadsereggel,
Ellenségeket legyőzni;
De ifjúnak szép leányért
Menni másnak jegyváltásra, –
– Pénzt, paripát, háztűznézést
Sohase bizz másra!

Szíve lett úr, és Athelwold
Feledé, mi ügyben járt ott;
Telt az idő, egy nap, két nap,
Hetek óta mulat már ott;
Csinos ifjú szép leánnyal
Mindig együtt, reggel, estve, –
S egyszer, íme, csak belépnek
Az apához, áldást esdve.

Gazdag ifju, ős családból,
A királynak is kegyence,
Hajdanában is, miként ma,
Az ily kérő várt szerencse;
Az apánál kész az áldás,
S a nászt csakhamar megülik:
“Te az enyém, én a tied,
Ásó, kapa, mind a sírig!”

S elindulnak a királyhoz.
Csak most főtt Athelwold agyja,
Hogyan adjon neki számot?
Valljon-e, vagy jobb: tagadja?
Mi lesz a gonosz csalásnak
Legjobb leplezője, örve?
Hosszú az út s tekervényes,
Tekervényesb az ő terve.

Hosszú az út, mégis annak
Hej, mi hamar végit érik;
De Athelwold úr fejében
A kimentő terv nem érik:
Látszik is már a királyvár,
Esti napfény megragyogja,
De nem fejlik, ki nem bomlik
Athelwold tervének bogja.

Hogy beértek este, későn,
Félre-úton, útca-zugban,
Félre-lakba vitte hölgyét,
Kandi szemtől rejtve, dugva.
Egész éjjel terveket főz,
Egyet eldob, mást határoz,
S alig virrad, sebbel-lobbal
Megy sietve a királyhoz.

“Jó királyom, hát jelentem,
Itt vagyok már, itt van a lány;
Hejh, de rászedett a híre!
Ha csak szép nem volna, hagyján!
De nyomorék, sánta, törpe,
Háta púpos, válla kajsza,
– Arca torz és szeme bandzsal,
Egyik csára, másik hajszra.

“Mit tegyek? Tudák a célom,
Ha otthagyom, nyílt gyalázat,
Féltem, a lány dölyfös apja
Még királyom ellen lázad:
Elvevém hát magam. Aki
Tisztében ily híven fárad,
Ennyi önfeláldozásért
Megérdemelne egy várat.

“Meg, egy várat a királytól,
Félre-tájon, messze-innen,
Hova ezt az új menyecskét
Még ma el lehetne vinnem.
Még ma, hogy ne lássa senki,
Meg ne tudják, hogy mi csúnya,
Ne legyen ő, s véle én is
Mind az udvarnépnek gúnya.”

“Jó; tied ős Westwood vára;
Rejtve léssz ott, s mégse messze;
Rengeteg közt áll, s ne félj, hogy
Akárki is fölfedezze;
Én nem engedlek nyomozni,
S mint az éj rejt ott az a lak;
De magam, mivel kegyellek,
Nemsoká meglátogatlak.”

Hej! Athelwold most akadt meg,
Hisz csak éppen őt kerülte,
Gondolá, majd messze tájon
Lopva, víg zaj pezsg körülte;
S íme, rab lesz, s kéz alatt is.
Tépi üstökét, sóhajtoz,
Hej ez asszony, szép menyasszony
Még fejére mennyi bajt hoz!

S mentek aznap, meg sem álltak,
És elértek agg Westwoodba:
Ócska kastély, zord, uratlan,
Útait fölverte dudva;
Ablak, ajtó, puszta termek,
Ősi képek, minden ásít
Messziről már a szerelmes
Pár elébe óriásit.

Vén, unalmas ősi fészek,
A világtól elfeledve.
Szép arának ide bújni
Ugyan hogy lehetne kedve?
S még ha mindezt úgy cserébe
Kapta királynői rangért!
Hej! Athelwold keservesen
Meglakol még e furfangért!

“Ej, de biztos nőm szerelme,
Megbocsát ily kis csalást ez”,
Gondolá ő, s újra cselt főz,
S Elfridának vallomást tesz:
“Szép szerelmem, megbocsátsz-e!
Nagy a bűn, mit elkövettem,
De szerelmem, mit legyőzni
Nem birék, kimenti tettem.

“A király vágyott kezedre,
S külde engem, hogy vigyek hírt,
Igaz-e, hogy szép vagy? Ó szép,
Szívem ellenállni nem bírt.
Megigézett ajkad, arcod,
Szemöldöd mosolygó íjja,
Mindent elfeledtem, azt is,
Mi lesz e feledség díjja!

“Megvan; késő lenne bánni,
S most bocsánatért könyörgök.
S aztán, – látod, egész kart kér,
Ha kisujjat kap az ördög –
A király jő látogatni:
Kérlek, ó segíts cselembe’,
Ne igézd meg, ó ne légy szép.
Csúfnak öltözz, bár selyembe.

“Fess bibircsókat magadra,
Húzd le szád, félszemre sandíts,
Hátad, melled tömd ki púppá,
Állva görbedj, járva sántíts,
A szókat szuszogva ejtsd ki
S tettesd magad félbolonddá:
Erre sem jő többet Edgár,
Csak ez egyszer tegyük lúddá.

“S akkor itt mi vígan élünk
Ment leszünk háborgatástól:
A királynál meg se sejtik,
Hogy e vén vár kit palástol;
S mint galambok halk falombok
Csendes árnyán, rejtezünk itt:
Boldog ketten, elfeledten,
S hozzánk nem bocsátva senkit.”

Tyhű, Athelwold, nagyba fogtál,
Tudod, hogy nőd mire kérted? –
Mondd, hogy menjen tűzbe, vízbe,
Talán kész megtenni érted;
De hogy a világ elébe
Csúfnak öltözködve álljon
No hisz nőt ilyesre kérni
Soha senki se próbáljon!

Ráfigyelt a jó tanácsra,
S gondolá Elfrida bölcsen:
“Majd bizony, ha trónra hívnak,
Éltem ez odúban töltsem?
Hű szerelmesnek fa-kunyhó,
Remetelak, szép ez elvben,
De mikor oly rettenetes
Unalmas a kivitelben!”

De csak hallgat. És Athelwold
Fütyörészve várja Edgart:
“Majd ha látja, hogy lecseppen,
Hogy fut innen vissza mindjárt!”
S alig várja. Őrtoronyban
Ül egész nap vizsga lesbe’,
Végre jő – hírt ad nejének,
S viszi Edgart egyenest be.

Ő se látta még, s kíváncsi,
Hogy alakult neje vázzá;
S ajtót tárva a királynak,
Mohó szemekkel vigyázá,
Hol van a szörny, ül-e, áll-e?…
Betekint és összedermed,
Mert a szép Elfrida áll ott,
Gyönyörű arc, deli termet.

Soha sem volt ily igéző;
Egy tekintettel szívet gyujt.
Halkan bókol a királynak,
S üdvözölni őt kezet nyújt.
Ez fülig szerelmes immár,
Zavarodva visszahökken,
Sok idő kell, míg beszédök
A szokott vágásba zökken.

Hanem aztán meg sem állna,
S Edgár ámul e varázson;
Szó szavat vált, bókra bók foly,
Csak Athelwold ül parázson.
Jaj, neki most vége, Edgár
Rájött a csalásra –
– Pénzt, paripát, feleséget
Sohase bizz másra!

Hanem Edgár szót se mond rá,
S nem is látszik, hogy neheztel;
Athelwoldhoz nyájas, és ez
Hitet, reményt még se veszt el:
“Hátha neki még nem is szép,
Vagy, mivel kegyelt, megenged.”
Ily reményt táplál magában,
Vagy csak jobban mondva, tenget.

És az estét vígan ülik,
A király vadászni kíván.
Nagy parancs megy a falukba,
Ezer hajtót összehíván.
S másnap estig a vidéknek
Rengetegjeit fölverték.
De Athelwold este eltűnt,
S reggel szíven szúrva lelték.

Ki a gyilkos? Vajh ki tudná?
Edgár hasztalan kutatja;
Eltemették grófi fénnyel,
Szép Elfrida elsiratja;
Gyászol pár hetet, s ki hinné?
Ekkor nászt ül a királlyal.
– Tüzes ifjú leány-nézést
Soha magadra ne vállalj!

Edgár sem nősülne többször,
Ily hűbele-balázs-formán!
Király lett az új királyné,
És a kormány papucs-kormány.
Véneknek nincs kelti, ifjak
Jutnak fő-fő állomásra, –
Pénzt, paripát, feleséget
Sohase bizz másra!

*

Furcsán esett, de így esett
Hajdanában ez az eset,
Hajdanában, danában
Ködös Britanniában.[1]

1866

TŰNŐDÉS

Virrasztok árva lámpa mellett,
Olyan nyomasztó a lehellet,
A lég olyan nehéz!
Künn a világ vigalma, zajja,
S a “honfiság” lármás zsivajja
Tompult morajba vész.

Mily felfuvott, önhitt dicsekvés,
Kótya-vetye, koncon veszekvés;
Dobot ver az ima;
Nincs időnk az időre várni,
S mit szánk, szemünk meg bír kívánni,
Mind kell, egyszerre, ma.

Remény, öröm jelzője-é ez? –
Oh félek, inkább vesztet érez,
Ki élni így siet;
Mint a hajósnép örvény szélén,
Már csak néhány percet remélvén,
Élvbe dől – s elsülyed.

S mindezt a költő némán lássa?
Nem volna-é szent hivatása
Mellt szegni ellenök:
“Megállj, korán e lázas eszmék.
Kitartás! A küzdőkre lesz még
Idő, pihenniök.”

Hajh, volt – alig egy emberöltő –
Szebb korszakunk, midőn a költő
Zenghetett szózatot;
Betölté égi hivatását
És tisztelék Olymp varázsát
És meghallgattatott.

Oh ti dicsők, kik telve hittel,
Haladtatok szent ihletettel
Az ifjodás terén;
Az éjhomályból fölverétek
Régi dicsőségünk’ – s tiétek
Volt a legszebb remény.

Aztán te, pezsgés nemzedéke!
Dalodban harcok lángja ége,
Mely gyújt, hol megjelen:
Buzdítva mást, csatára kelni,
Ágyuk zajában énekelni!
– Tied volt a jelen.

De sőt ti is, kik tört reménnyel
Küzködtetek tiranni kénnyel,
Viselve láncait:
Tudtátok, él, bár csendbe némult,
A nemzet s a megélt dicső múlt
Volt a jövőre: hit.

Volt célotok, mely vont előre;
Szent küzdelem a költő bére,
S ha zenge ajkatok,
Akár csatán, veszélybe híva,
Akár rabláncon, rejtve, tiltva:
Egy nemzet hallgatott.

S megértett és figyelt reátok,
Veletek érze, ti valátok
Testében az ideg.
Mily pálya, így, magasba törni,
Vagy a kétségb’esést kiölni,
S táplálni a hitet.

Ma álmainknak, íme, vége. –
Ha felvillan multunk emléke,
Fáj tőle a jelen:
Fáj a dics, amit elfed a múlt,
Fáj a viszály, mely ím megujult
S megujul szüntelen.

Nem áll magasztos cél előttünk,
Mint szétriadt nyáj tépelődünk,
Megrezzent bármi nesz,
A holnap is már fél-sötétség,
Lépnénk, de visszatart a kétség,
A tett aggályba vesz.

És a költő buzdíthat-é mást?
Ki még nem élt, csupán csalódást,
Hirdethet-é reményt?
Futók ösvényét hogy jelölje?
Az égi láng eltünt előle,
Nem lát semmerre fényt.

S ha szólna is tán, – hangja elhal;
Ki érti, annak biztató dal
Kételyén nem hat át;
Ki meg vakon hisz s ront előre,
Reá zúg a kételkedőre:
“Eladtad a hazát!”

S átok, gyanu, gúny égve terjed, –
Mindig erősebb lángra gerjed
E szenvedély loha
A vész ütött törzs így kiépül? –
Igen, fattyusarj nő tövébül
A fa, félek, soha.

1868

A DÉLIBÁBOK HŐSE

Első ének

L’animo mio…
Si volse indietro a rimirar lo passo.2

Dante

Mult évek emlékén el-elborongok,
Az ifjúság szép kertjét átfutám:
Nem vágyom én – midőn még semmi gondot
Nem ismerünk – a gyermekkor után,
Midőn fülembe játék zajja zsongott,
S mi a remény, cél, küzdés, nem tudám:
– A gyermekemlék tán mosolyra kelt;
De megnyugszunk benne: szép volt s letelt.

Más korszak az, mit lelkem néha fájlal,
Fölszítva hamvadó emlékeket:
Ama hivő kor, melyben (pelyhes állal)
Vártam dörögni a sötét eget;
Hivém, lelkemben egy szép ideállal,
Hogy majd elűzünk minden felleget,
És akkor börtön és trón szétomolván,
Az “egy akol s pásztor” támad ki romján.

Pezsgett a vér, ép volt a szív bizalma,
Hivém, eszményszabadság, jöttödet;
Már-már ledőlt a zsarnokok hatalma,
Mit egy aranykor, szép s dicső, követ.
Örök leend eszményünk szent uralma,
Egy küzdelem még, több vész nem jöhet,
S egy rázkodással új világra kelve,
Testvériség, jog lesz a népek elve.

Ifjúi ábránd! Lassan szétomol;
Másra tanít a néptörténelem.
Az eszményt, azt nem érjük el sehol,
Folyvást tusázik a jó s rossz elem:
Az ember-öltő kel, nő, zajg, bomol,
Küzd, hömpölyög, él s éltet szüntelen;
De büszke öntudattal célt nem érhet,
Leszáll, ha csúcsra jut, rohad, ha érett.

A népek élte egy nagy szerves élet,