Illés Sarolta

Jázmin könyve

Egy illat, ami elvisz a lelkedhez

Illés Sarolta JÁZMIN KÖNYVE

Minden jog fenntartva: Illés Sarolta©2021

Szerkesztő: Forrai-Kiss Krisztina

Korrektor: Gondos Mária Magdolna

Tördelte: Hollós János

Könyvborítót tervezte: Kovács Bernadett

Goldspirit Könyvek

Felelős kiadó: 23 SAS Stúdió Bt.

Ügyvezető: Illés Sarolta

ISBN 978-615-5991-02-8

ISBN 978-615-5991-03-5

Ha magasan akarsz repülni, akkor kezdetben csak a gravitációt kell legyőznöd, utána nincs akadály.

Mire valók a régi minták?

A jázminillat édes vibrálása betöltötte a nyáresti levegőt, hozzásimult a bálterem bódító parfümfelhőjéhez, végigsiklott a fényfüzérekkel díszített, holdfényben fürdő terasz swingre ringatózó párjain, az öltönyök sötét háttere előtt megannyi színes pillangóként repdeső ruhakölteményeken, a könnyed zsorzsetteken, a csillogó selymeken, a méltóságteljes bársonyokon. Földig omló elefántcsont-fehér selyemruhában megjelent a mennyasszony, mint egy Mucha-festmény légies alakja, úgy siklott végig a termen. A jázminillat láthatóvá tette a körülötte vibráló földöntúli ragyogást.

Az íróasztalon a mennyasszonyi ruha letisztázott tervei hevertek előttem az utolsó simításra várva. Már csak a jobb vállat takaró selyemsál rögzítésének megoldása maradt hátra, de a jázminillat olyan erőteljesen vibrált bennem, hogy le kellett tennem a ceruzát. Lassan egy hónapja, a tervezés kezdete óta velem volt az illat, finomodott képzeletem laboratóriumában. Egy hete kikevertem a parfümöt, üvegcséje egy kis, barna bársonyzsákban pihent. A főszerepet a jázmin játszotta, de kellett még néhány illat, amely támogatta, megtartotta és emelte a jelenlétét. Az illatcsíkra fújt alkohol hűvösségében a rózsa gyengéden felvezette a jázmint, ami a vetiverfű hűs, a pézsma meleg alapzatáról úgy áradt szét, mint egy szerelmes ária. A frézia nőies, titokzatos illata hiányzott még az elegyből. Szerettem volna a jázmin játékosságát kecsesebbé, titokzatosabbá, érettebbé tenni. Az illatesszenciás fadoboz filcbélésén egymás mellett pihenő fiolák közül kiemeltem a frézia olajat. Halvány aranyszínű cseppje kisebb örvényt keltett, majd, mint egy apró, letekeredő gombolyag eltűnt az alkoholban. Óvatosan összeráztam az elegyet, letettem magam elé az asztalra, figyeltem a felszín felé igyekvő apró buborékokat. Egyszerre megperdültem. Tamás a karfára nehezedve megállította a székemet.

– Tudod mit, Réve Jázmin! – üvöltötte az arcomba dühtől tágra nyílt szemmel. – Nem várok tovább! Nem értettem, mit akar. Nem értettem, hogy egyáltalán mire nem akar tovább várni. Hihetetlen erős feszültség áradt felém. Kizuhantam a gondolataimból, a jázmin kedves játékából.

– Már csak négy órára van szükségem, hogy befejezzem ezt a munkát, vagyis éjfélre készen is leszek, holnap leadom, és vége, nem lesz több ilyen hajtós hónap.

Próbáltam csitítani, megsimogattam a karját, de ellökte a kezem, olyan erővel, hogy felszisszentem. Megdermedtem, mert a kapcsolatunk több mint egy éve alatt hasonló sem történt köztünk. Ezt a hangnemet, ezt az agresszív viselkedést soha nem láttam még Tamástól. Nem is érdekelte, hogy fájdalmat okozott, sarkon fordult, nagy lendülettel elindult az ajtó felé, aztán megállt és tovább zúdította rám a dühét.

– Most pakold össze az összes holmidat, és tűnj el innen! Én ezt így nem csinálom tovább! Ez nem párkapcsolat, hanem egy nagy semmi! És tudod miért? Mert én mindent megteszek, te meg nem vagy hajlandó semmire!

– Nem értem, mi történt veled – alig tudtam kipréselni magamból ezt a nyúlfarknyi mondatot, a torkomat szorongatta Tamás dühe.

– Velem? Azt kérdezed, hogy velem mi történt? – tovább hergelte magát. – Gondolkodj, de ne itt, az én lakásomban! Negyedórád van, hogy elmenj! A biciklitároló kulcsát dobd majd be a postaládába!

Nem is tudom, hogyan kapkodtam össze a cuccaimat, de a feszültségtől a szívem még mindig ki akart ugrani a helyéből, amikor a Zoltán utcai lakás irányából kikanyarodtam a Lánchíd felé. Hihetetlen düh tombolt bennem. Tamás tudta, hogy mit csinálok, tudta, hogy miért csinálom, és ennek ellenére ennyire bunkón viselkedett. Na, ezért nem akartam kapcsolatot! A végén úgyis mindig ugyanaz történik, vagy én jövök el, vagy engem dobnak ki, ahogy most Tamás is. Mintha egy folyton ismétlődő jelentet néznék egy filmben. Már megint tolom a megpakolt biciklimet, már megint letámasztom az egyik budapesti híd, most éppen a Lánchíd melletti korláthoz, már megint nézem a Dunát, ahogy a kivilágított vár képe szétcsúszik a szaladgáló fodrain, a kezemben a tisztítóból elhozott nadrágkosztümmel, és közben már megint azt várom, hogy Flóra felvegye végre a telefonját.

– Nem szeretem, ha április harmincadikán hívsz… – aggódva szólt a telefonba.

– Tamás kidobott…

– Micsoda?

– Majd elmondom, de holnap van egy leadásom. Jöhetek?

– Várlak! Mint mindig, most is kész volt megmenteni.

A biciklimet rendületlenül toltam a Rákóczi úton, Flóra Kerepesi úti lakása felé. Felszállni nem tudtam rá, az egyik kormányra a táskámat akasztottam, a másikra a rajzmappámat, ami szinte teljesen eltakarta a jobb oldali pedált és rálógott az első kerékre. Az egyik kezemet lefoglalta a nadrágkosztüm, vigyáztam, össze ne gyűrjem. Már megint… Elértem az Urániát, egy fiatal srác, kezében nagy rajzmappával jött felém, mint egy régi ismerősre, mosolyogva rám köszönt.

– Te is ma voltál?

– Ó, nem, ez már nem a felvételi, ez már a munka.

Viccesen elfintorodott, intett és tovább ment. Az Uránia üvegajtaja visszatükrözte a kifakult farmer, póló, futócipő szerelésemet, a lófarokba kötött világosbarna hajamat – tényleg úgy néztem ki, mint egy málhás felvételiző, aki most hozta el a Képzőről a mappáját. Ráadásul a szél is átfújt rajtam, az átlagban ötvenöt kilómból, ami a százhatvanhét cm-hez éppen ideális testsúly volt, kettőt-hármat biztosan elvesztettem a feszített munka miatt. Az összkép nem mutatta azt a tényt, hogy egy harmincéves, kész divattervező vagyok. Ha a suszternek lyukas a cipője, akkor mit mondanak egy divattervezőre, aki szakadtan néz ki?

A Keleti felüljárója alatt toltam át éppen a málhámat, amikor észrevettem Flórát, ahogy nagy mozdulatokkal felém sietve integetett. A bő piros pólója úgy nézett ki, mint a duci teste köré tekert hullámzó zászló. Sűrű fekete hajának fürtjei izgatottan ugrabugráltak a vállán. Flóráról mindig egy huncut mosolyú, ragyogó barna szemű, szeretettől sugárzó tündérke jutott az eszembe. A második emeleti lakásában, a kisszoba asztalán a bögrében már várt rám a tömény bergamot illatot árasztó earl grey tea.

– Lehet, hogy még forró, csak óvatosan…

Nem kérdezősködött, hogy mi történt velem, rám csukta az ajtót, hagyott dolgozni.

A menyasszonyi ruha felskiccelt rajzait kiterítettem magam elé a dohányzóasztalon. A színek és az illatok visszaáramlottak, újra megelevenedett képzeletem bálterme a jázmin királynői illatával. A jobb vállat takaró selyem redőinek úgy kell kinézniük, mintha a menyasszony csak a vállára dobott volna egy selyemsálat.

A könnyedség mellett meg kellett őriznie a tartását, nehogy mozgás közben lecsússzon, kiforduljon. Ráadásul a hosszú selyemsál a terveim szerint úgy illeszkedett a szoknya aljához elől és hátul, mintha vágás és varrás nélkül készült volna az egész ruhaköltemény. A könnyedséget, az anyagban rejlő kecses esetlegességet, a váll és a test vonalát követő selyem kényelmes esését szerettem volna megmutatni… ahogy a tökéletes megoldást keresgéltem, bevillant az indiai nők szárija.

Hogy ez eddig nem jutott az eszembe!

Az indiai nők varrás nélkül, mesterien tekerik, csomózzák maguk köré a szebbnél szebb kelméket, így varázsolva könnyed esésű ruhát. Megszületett a megoldás. A mell alatt futó sálszerű övvel meg tudtam oldani a vállon átvetett sál természetes, mégis rögzített esését. Még egy leheletnyi vékony vállpántot is szerkesztettem, hogy egy láthatatlan ponton rögzíteni lehessen, ne mozduljon el a vállon. Pillanatok alatt felskicceltem a szabásmintát. A legapróbb részletekig le kellett rajzolnom és írnom, hogy a varrónő a tervek szerint készítse el. A szerződésem szerint a mennyasszonyi ruhán túl a koktélruha terveivel is engem bíztak meg, sőt a vőlegény öltönyét, a menyasszony szüleinek ünnepi öltözetét és a koszorúslányok ruháit is én terveztem. Mindegyik szetthez tartoztak szabásminták, rajzok részletes leírásokkal, az anyagok típusainak megjelölésével. Ezeket mind a laptopom virtuális mappáiba rendeztem, újra ellenőriztem az egész anyagot, majd kimentettem egy pendrive-ra.

Bármennyire is kimerültnek éreztem magam, a jázminillat hívogatott. Elővettem a parfümöt. Óvatosan összeráztam. A frézia alig pár órája került a keverékbe, de már most támogatta és erősítette a jázmin jelenlétét. A csuklómra permeteztem. Megelevenedtek a csillag alakú, szikrázóan fehér jázminszirmok, amelyek nyárestéken megállás nélkül ontották magukból a fanyar édes illatot, még Tamás értelmetlen viselkedésének emlékét is kisöpörték.

Reggel hétkor csörgött az óra. Először azt hittem, hogy Tamás mellettem van. A bal oldalamon feküdtem, még csukott szemmel óvatosan közelebb húzódtam, hogy egy kicsit még hozzábújjak, de a kanapé háttámlájának ütköztem. Visszaáramlott a tegnap este feszültsége, dühe. Kiábrándultan dobtam le magamról a takarót. A kanapé szélén ücsörögve próbáltam összeszedni magam. MIÉRT? Ilyen óriási betűkkel lüktetett a fejemben a kérdés. Még mindig nem értettem, miért dobott ki Tamás.

Bármi történt tegnap, nekem most össze kell kapnom magam. Az előttem álló feladatra kell koncentrálnom. Irány a zuhany! Végül elégedetten álltam a tükör előtt a szürke nadrágkosztümömben, a homlokomból oldalra fésült, kibontott, kiegyenesített hajjal. Az előző napi egyetemistából üzletasszonnyá lettem. Magamra permeteztem a könnyed, virágos-citrusos Cœur de Soleil parfümömből. A jázmin, a frézia, a rózsa, a lilaakác, a liliom narancsvirággal kiegyensúlyozott illatelegye az ámbra és a szantál alapjain pihent. Rájöttem, hogy tegnap a jázmin illatjátékához a fréziát innen emeltem be. A Kerepesi út szinte üres volt. Május elsején csak az olyan megszállottak dolgoznak, mint én, no meg a napilapos újságírók. Tudtam, hogy Tamás is bent van már a szerkesztőségben.

Egy éve ilyenkor egymáshoz bújva aludtunk… Ez a gondolat megint kirántott a biciklis, üzletasszonyos mivoltomból. Majdnem elbőgtem magam… Hát ennek is vége…, mert mindig mindegyik kapcsolatnak vége lesz rövid időn belül…

A jól ismert szomorúság vigyorogva szétáradt bennem, nagyon jól tudta, hogyan gyötörjön, hogyan zsibbassza el még a karomat is. És ha egyszer belém ette magát, mint egy undok, de bájosnak látszó társalkodónő, ott maradt, hogy minden egyes mozzanatot alaposan kiszínezve hozza elő a gyötrőbbnél gyötrőbb régi történeteket.

Csakhogy most erre nekem nincs időm!

Kituszkoltam magamból, és becsuktam mögötte a lelkem ajtaját. Elég!

A New York Palota mellett kanyarodtam rá a körútra. Az esküvői szalon irodájához közeledve furcsa kép fogadott: az iroda zárva volt. Felhívtam az üzlet vezetőjét, Vanesszát, akit Flóra nemes egyszerűséggel szilikonos csodának hívott, a szőkére festett, meghosszabított haja, feltöltött ajka, arca, melle, hátsója miatt – azt hiszem, nem hagytam ki egyik beavatkozáson átesett testrészét sem. Egy másik szót is használt rá, de azt inkább nem írom le.

Nagyon hosszan csengett ki a telefonja, már éppen le akartam tenni, amikor végre álmos hangon beleszólt.

– Bocs, de visszamondták a megrendelést, úgyhogy nincs miért találkoznunk – nyafogta a telefonba.

Öt év alatt ez volt a kilencedik közös projektünk, és ilyen még nem történt. A szerződésemben valóban volt egy kitétel, ami erre vonatkozott, csakhogy eddig minden rendben zajlott. A cégünk jogásza, akit megkértem, hogy olvassa át a szerződést – azaz az eseti megbízást, amit minden közös munkáknál Vanesszával együtt aláírtunk –, már akkor figyelmeztetett, hogy alaposan fontoljam meg, aláírom-e a vis majorral, vagyis, ha a megrendelő nem fizeti ki a tervezést, akkor a megbízó sem köteles engem kifizetni.

De hát terv nélkül nincs ruha!

Ennek a résznek az átfogalmazását tanácsolta, adott is egy másik szöveget, amit Vanessza nem fogadott el. Nekem kellett eldöntenem, hogy ezt a kockázatot vállalom-e vagy sem. Vállaltam, úgyhogy csak magamat okolhattam. Most nem tudtam mit mondani. Csak azt tudtam, hogy két hónap múlva nekem minden körülmények között be kell fizetnem a francia parfümakadémia tandíját és a szállásom költségeit, amihez már csak ez a hétszázezer forint hiányzott.

Ha két hónapig csapvízen élek, akkor sem tudok összerakni a havi háromszázezres fizetésemből hétszázezert. Nem is vagyok tibeti szerzetes féle, nem ülök egyhelyben zümmögve a nap huszonnégy órájában, hanem bő tíz órát dolgozom. Hét éve kuporgatok, hogy összegyűljön a képzésre az egyáltalán nem kevés pénz. És már nagyon elegem van a szigorú beosztásból.

A különmunkák kiszámíthatatlansága miatt többször tartottam szigorított heteket szombati vízkúrákkal, ami eleinte izgalmas volt, de amikor hónapokig nem volt különmunka, és minden szombat ezzel kezdődött, az egy idő után iszonyúan fárasztott. Azt hittem, hogy a kezemben ezzel az összeggel lazíthatok.

Mondjam vissza a parfümakadémiát? És ha jövőre nem is indítanak ilyen képzést, vagy sokkal drágább lesz, mint az idén? Miért nem egy évvel ezelőtt futottam bele egy ilyen helyzetbe? Legalább lett volna időm újabb munkát szerezni. Leblokkoltam.

Úgy álltam a mennyasszonyiruha üzlet előtt, mint egy szoborrá maszkírozott ember, mint egy modern műalkotás: a tehetetlen nő, félfenékkel a biciklin ülve, jobb kezében az erőtlenül lefittyedő telefonnal. E mozdulat egyszerre fejezheti ki a reménytelenséget és a lélek mélységeiben szunnyadó erő jelenlétét. Megmozdultam, mert tovább kellett mennem. Miközben tempósan kerekeztem a Blaháról a Keleti felé, azon töprengtem, hogy mi volt az a jel, ami elkerülte a figyelmem. A jázminillat mindig jelzett, ha kétségeim támadtak egy-egy megbízással kapcsolatban. Ha megjelent, tudtam, hogy elvállalhatom a munkát. Amióta Tamással találkoztam, nehezebben kaptam különmunkákat, így nem is hezitáltam, azonnal igent mondtam, hisz ez egy megszokott, jól bejáratott rendszer volt. Nem is kerestem a jeleket, nem is emlékszem, hogy a jázminillat megjelent volna a megbízás idején.

Örülhettem, hogy az előző nyolc projektből jól jöttem ki. Végeredményben, leszámítva a hétszázezer forintot, ami a terveim dugába dőlését jelentette, nem is vesztettem sokat, csak egy közel másféléves kapcsolatot, amiről fogalmam sem volt, hogy helyre lehet-e hozni. Megint kaptam egy mattot az élettől. Flóra lakásának tárolójában lelakatoltam a biciklimet, majd legyalogoltam a metróhoz, és elindultam Nagykovácsiba, apa születésnapjára.

Az apám mindig azt mondta, hogy „ha magasan akarsz repülni, akkor kezdetben csak a gravitációt kell legyőzni, utána nincs akadály”. Láttam az elmúlt hét évemet, tudtam, hogy milyen magasra kell szállnom. Repültem, néha csak egyhelyben csapkodtam a szárnyammal, próbáltam feljebb szállni. Erőlködve, szenvedve ugyan, de végül mindig sikerült, ha egy picivel is, de magasabbra kerülnöm.

Most, hogy azt hittem, elég magasan szállok, beleálltam a talajba csőröstül. Egyelőre az ütéstől kábultan, tompán bámultam a földet.

Mitévő legyek? Semmi nem jutott az eszembe. Talán először a csőrömet kellene kiszabadítanom, hogy a fekete földön kívül mást is lássak.

Az univerzum rendezője végül teljesen jól időzített, hogy legalább a figyelmem elterelje: megcsörrent a telefonom, apa hívott, hogy szívesen bejön értem a Budagyöngyéhez.

Amióta mi, gyerekek elköltöztünk otthonról, két családi napot jelöltünk ki, az egyik január ötödike anya születésnapja, a másik május elseje, apa születésnapja volt. A bátyámmal, Árpival és a húgommal, Edittel ezen a napon mindenképpen beállítottunk a családi bázisra, Nagykovácsiba.

Hogy a feszültségemmel kezdjek valamit, a metrón ülve elkezdtem a légzőgyakorlatokat, amiket a pszichológusomtól tanultam az első durva szakításom után, és megpróbáltam jó dolgokra gondolni. Majd végignéztem a levelezésemet, a spameket is. A napokban fogom megkapni a választ, hogy mehetek-e júniusban a parfümakadémia harmadik rostájára. Május harmincadika és június elseje között lesz az utolsó felvételi beszélgetés.

De a levél nem érkezett meg. Még ebben a reménytelennek látszó helyzetben is minden vágyam az volt, hogy bekerüljek. Az akadémia központja a Párizs melletti Versailles-ban működött, de a harmadik rosta felvételijét, vagyis az utolsó megmérettetést Dél-Franciaországban, Grasse-ban, a parfümök fővárosában tartották. Ha csak a város nevét hallom, rózsaillatot érzek az orromban. Tudom, hogy Provance-hoz a levendula illatát társítják, nekem rejtélyes okok miatt mégis a rózsaillat, különösen a százszirmú, vagy más néven a májusi rózsa illata kötődik hozzá. Grasse-ban kilenc évesen jártam először, eleinte utáltam még a gondolatot is, hogy öt évig Franciaországban, Nizzában kell majd élnünk a barátaim, az osztálytársaim nélkül apa kiküldetése miatt.

A bátyám, Árpi is lázadozott a szüleim szerint hirtelen jött szerencse miatt. Kiköltözésünk után az első hétvégén elutaztunk Grasse-ba. Az egész kiránduláshoz semmi kedvünk nem volt. Árpival úgy ültünk az autó hátsó ülésén, mint két mártír.

Anya néha megpróbált felvidítani bennünket történetekkel, a tengert, meg különféle régi tornyokat mutogatva, de mindketten csak gubbasztottunk, közöttünk a gyerekülésben Edit szunyókált. Kanyarogtunk a tengeri Alpok girbegurba útjain, és egyszerre megláttam egy városka márványból készült harangtornyát, mellette egy nagyon régi, téglákból rakott toronyformájú épülettel. Majdnem felsikoltottam, olyan izgatottság fogott el. Én ezt a helyet ismerem, ez volt az első gondolatom. Ez a városka volt Grasse. A Fragonard parfüméria közelében parkoltunk le. A kétszintes, narancssárgára festett épület kellemetlen érzéseket keltett bennem. Nem szerettem volna bemenni, apa amúgy is kint maradt Edittel, de anya kérte, hogy valamelyikünk kísérje el. Rám esett a választása. Az ájulás kerülgetett, ahogy beléptünk a nagy fogadócsarnokba. Megpróbáltam összeszedni magam, nem értettem, mi történik velem. Alig emlékszem a parfümökre, de az a kép elevenen él bennem, amikor az első emeleti szobák egyikének ablakában megláttam a két torony mögött a közeli lankás hegyoldalt, egy felhő ereszkedett le rá. Szorongató szigor vett körül, pedig a kis csoportból senki nem nézett rám szigorúan, mindenki figyelmesen hallgatta az idegenvezető szavait. Szédülés fogott el, megkértem anyát, hogy hadd menjek ki. Leültem az épület előtti padra, kellett egy kis idő, hogy magamhoz térjek, hiába kérdezték, hogy mi a bajom, én magam sem tudtam. Ahogy távolodtunk a várostól, a százszirmú rózsák rózsaszínbe borult végtelen sorait látva szomorúság fogott el, mintha valamire emlékeztem volna, csak azt nem tudtam, hogy mire.

A családi bázison

A villamosmegállóból átsiettem a Budagyöngye parkolójába. Apa kiszállt az autóból. Amióta az eszemet tudom, a magas, nyurga alakja nem változott, csak idővel a sötétbarna hajában egyre több ősz hajszál vegyült. Az egész lényéből megfontoltság, bölcsesség áradt. Magas homloka, a szépen ívelt, hosszúkás arca a mosolyától mindig kedvességet sugárzott. Apa első kérdése nyilvánvalóan az volt, hogy hol van Tamás.

– Szakítottunk.

– Elmondod, hogy mi történt, Virágszálam? – beültünk az autóba, tempósan kanyarodtunk fel a Hűvösvölgyi útra.

– Persze. Be kellett fejeznem mára egy esküvői projektet… üvöltözni kezdett velem… aztán kidobott…

– Ez nagyon furcsa… Nem néztem ki Tamásból ezt a viselkedést.

– Sokat dolgoztunk az elmúlt egy hónapban.

– Tudta, hogy le kell adnod a projektet mára?

– Hát persze. A múlt hónapban ezen dolgoztam munka után. Csak azt nem tudtam, hogy hiába…

– Tessék? Nem fizettek ki?

– Ez lett volna a parfümakadémia utolsó… próbatétele.

Amióta dolgoztam, nem kértem pénzt a szüleimtől, nem volt pofám kérni, miután megajándékoztak egy lakással, amit az én ízlésem szerint be is rendeztek. Apa és anya nagyon profin vezették a vállalkozásukat, ami apa építészmérnöki tehetségére és anya nagyon rendezett pénzügyi tudására épült. Ha kértem volna, biztosan adnak, de ezzel a problémával magam miatt is egyedül akartam megbirkózni, ahogy a teljes parfümakadémia projekttel tettem.

– Ha pénzre van szükséged…

– Köszönöm, Apa, megoldom…

– Ígérd meg, hogy szólsz, ha kell – elhallgatott. Csendben ültünk az autóban. – Sokáig azt hittem, hogy a pénzt csak vérrel-verejtékkel lehet megszerezni. Ki akartam érdemelni – megnyugtató hangon kezdte. Ha érezte maga körül a feszültséget, mindig ezt tette, nyugodt maradt, és ebben a nyugalomban én is békére leltem. Tudtam, hogy most olyan bölcsességgel lát majd el, amire egy életen át emlékezni fogok. – Később rájöttem, hogy nem a pénznek, hanem nekem van szükségem az erőfeszítésre. Ilyen alkat vagyok. De idővel arra is rájöttem, hogy amikor az erőfeszítéseim ellenére nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy elterveztem, sőt a legrosszabb forgatókönyv szerint bedől minden, akkor egy olyan segítség jön, amire álmomban sem gondoltam. Ráadásul az elvárásaimhoz képest sokkal-sokkal jobb megoldást kapok. Minden terv mögött van egy abszolút terv. Ezt nem én találtam ki, hanem Platón, én csak átéltem, megértettem. – Apa rám nézett. – No, elég az okoskodásból, nem akarlak fárasztani…

– Igazán felemelő volt! – nem tudtam nem kuncogni, mert valóban tetszett, amit mondott, de a pátosz, amit belevitt, mindig megmosolyogtatott.

– Ó, köszönöm az elismerő szavakat, Virágszálam! – viccesen lebiggyesztette a száját.

– Te hogy vagy, Apa? – kérdeztem aztán. Egy hónapja nem találkoztunk, telefonon is csak egyszer beszéltünk.

– Rájöttem, hogy jövőre közelebb leszek a hetvenhez, ez a hatvanötödik év vízválasztó. De ennek ellenére köszönöm, jól.

– Te szoktad mondani, hogy nem elég hatvanötnek lenni, annak is kell látszani.

– Ne plagizálj! – mosolygott. – Mészáros Gyuri szerint egészséges vagyok, szigorúan figyelmeztet, ha kihagyok egy szűrést, a koleszterinem kicsit magasabb, de évek óta ilyen. A napokban fáradékonyabbnak éreztem magam, anyád azt mondta, hogy biztos a hirtelen felmelegedés miatt. Neki könnyű! Kis csitri! Hatvanegy évesen még nekem sem volt semmi bajom.

– És a cégnél mi a helyzet? – manapság érintőlegesen beszélgettünk csak az ő munkájáról. Emlékszem, hogy öt évvel a kétezer-nyolcas válság után rendszeresen előkerült a téma, hiszen apa be akarta zárni a céget. Egyszerűen addigra elfogytak a megrendelői, senki nem akart sem itthon, sem külföldön zöld energia felhasználásával épülő okosházakat, okosirodákat építtetni, de anya nem engedte. Még a fülembe cseng, ahogy apa idézte anya szavait: „Berci! Nem adjuk fel!”

– Csoda történt! Ebben az évben annyi megrendelésünk lett hirtelen a semmiből, hogy alig győzzük. A környezettudatosságot, úgy látszik, elkezdték komolyan venni az építőiparban is. – Ez nagyon jól hangzik!

– Lassan el kell gondolkodnom azon is, hogy ki legyen a cég élén az utódom. Szerintem Árpi alkalmas a vezetésre, csak ezt ő még nem tudja magáról.

– Anya mit szólt?

– Lehűtött. Szerinte csak az én jelenlétemben tud jól működni. Tudom, hogy félti… Talán még mindig azt a diszlexiás kisgyereket látja benne, akivel rendszeresen kellett tanulnia, pedig már az egyetemet is elvégezte. Valószínűleg nem akarja, hogy kudarc érje, de néha az is kell, ettől erősödik majd meg.

– Hogyan tudod meggyőzni?

– Kiküldöm Árpit egy évre Johannesburgba. Tíz dél-afrikai céggel dolgozunk, a külképviseletet ő vezeti majd. Ott meg fog erősödni, én meg hetvenévesen nyugdíjba megyek – mosolygott elégedetten.

– Szerintem is alkalmas lesz a cég vezetésére, bárki összetehetné a kezét, ha harminchárom évesen ilyen lehetőséget kapna…

– Én is így látom. Köszönöm, Virágszálam, hogy megerősítettél. Kérlek, hogy egyelőre ne szólj Árpinak, én szeretném közölni vele – megsimogatta a kezemet. Megálltunk a házunk előtt. Lassan nyílt az elektromos kapu, feltárult előttem a jól ismert autóbeálló, a végében a frissen nyírt pázsittal, a nagy kerttel. Anya a grillsütő mellett állt. Mint mindig, most is nagyon csinosan volt felöltözve a fehér alapon apró kék virágokkal díszített, karcsúsított fazonú, térd fölé érő, rövid ujjú ingruhában. Nemrég levágatta a haját, de előtte, ha együtt jelentünk meg valahol, mindenki azt hitte, hogy testvérek vagyunk, annyira hasonlítunk egymásra, az alkatunk, a hajunk, a szemünk színe, az arcunk formája alapján. Látszott, hogy a fodrász ma reggel is befésülte a haját. Anya soha nem engedte meg magának, hogy ébredés után egy apró hiba is legyen a külsején. Ő biztosan nem lépett volna ki olyan szerelésben az utcára, amilyenben tegnap este én vonultam végig a Rákóczi úton. Szokása szerint megragadta a vállam, és két szellőpuszit adott. Mindig úgy adott puszit, hogy igazából nem adott.

– Lefogytál, Jázmin. A kulcscsontod kilóg. Biztos nincs időd enni, annyit dolgozol. A szemed is beesett – furcsán, érzelemmentesen tudta az aggodalmait közölni.

– Keveset aludtam az elmúlt éjszaka.

– Csak nem insomnia?

– Nem, nem az. Dolgoztam. Kutatóan nézett rám, maga előtt összekulcsolt kézzel.

– A munkahelyeden minden rendben? – ilyenkor mindig azt éreztem, hogy a vesémbe akar látni.

– Igen.

– Tamás nem tudott eljönni? – a választ nem is várta meg. – Kár! Pedig már azt hittem, hogy végre te is beadod a derekad. A húgodnál egymásnak adják a kilincset az apróságok! Az asztmája miatt pedig vigyáznia kellene. Az ő állapotában felelőtlenség ennyi gyerek.

– De hát már kinőtte az asztmáját – soha nem tudtam eldönteni, hogy a megjegyzéseivel túlaggódik vagy kritizál.

– Azért az nem úgy van! – nézett rám szigorúan.

Könyvelőként nagyon átgondolt, pragmatikus ember volt, de az nagyon zavart, amikor a családi dolgokban, kapcsolatokban is ez az énje került előtérbe. Miközben beszélgettünk, a húgom megérkezett a férjével és a két cserfes kislányával. A négyéves Edit és a kétéves Jázmin belecsimpaszkodott a lábamba, és kórusban, kacagva kiabálták túl egymást: – Puszit kérek, Jázmin! Én is! Én is! – leguggoltam hozzájuk. A húgom lassan jött befelé, a hetedik hónapban volt a harmadik gyermekével, nagyon fáradtnak látszott. Közben anya kiosztotta a feladatokat. A húgomnak hozatott a szaletliből egy rattan fotelt. Engem beküldött a húsért a konyhába, a bátyámat utasította, hogy segítsen nekem. Szigorúan, hibátlanul, jól szervezetten rendezett mindent sorokba, mintha a család is egy vállalkozás főkönyve lenne, ahol minden rubrikában annak a számnak kell lennie, amely egyértelműen kiadja a végeredményt, mindegy milyen irányból számoljuk ki.

– Insomnia? Hmm? – vigyorgott rám Árpi ugyanazzal a mosollyal, ahogyan apánk szokott. Amíg én egy az egyben az anyám vonásait örököltem, addig ő az apánként, csak nem volt olyan magas, de azért ő sem volt törpe a száznyolcvan centijével.

– Majd én kiviszem a húst, nehogy összerogyj a súly alatt… Szegénykém – tettetett hüppögéssel megsimogatta a hajam.

– Igazán kedves tőled, hogy ennyire aggódsz értem – rántottam el a fejem.

– Kapd fel a tányérokat! Elbírod? Úgy látom, olyan gyenge vagy, hogy csak hálni jár beléd a lélek – szórakozott tovább.

– Fejezd már be! Inkább arról fecsegj, hogy mi van veled.

– Mi közöd hozzá! – húzott tovább, de aztán komolyra fordította a szót. – Jól vagyok, csak egy kicsit elakadtam. Munkahelyet kéne váltanom. Nem egészséges, hogy az apám a főnököm. Úristen, már kilenc éve vagyok a cégnél! Vagy van már tíz is! A gyakorlatot is itt töltöttem. Átéltem, hogy majdnem tönkre mentünk, de most, hogy látom, rendben halad minden, úgy érzem, nincs szükség rám… Máshol lenne perspektívám.

– El akarsz menni? – természetesen nem árultam el, miről beszélgettünk apával.

– Igen, és kaptam egy ajánlatot is, apának még nem mondtam. Megnézem, hogy milyen.

– Éva mit szól? – Mint egy jó és okos feleség biztosított arról, hogy mindenben támogat, de azt javasolta, hogy először apámmal beszéljek, tudjam meg, hogy neki milyen tervei vannak velem, és utána nézzem meg a másik céget.

– Én is ezt javasoltam volna.

Itt meg is szakadt a beszélgetésünk, mert a sógornőm, Éva csatlakozott hozzánk, Anya küldte be, hogy sürgessen bennünket. Követtem Árpit és Évát, de egy pillanatra megálltam a veranda ajtajában. Jó volt együtt látni a családomat: a grillen sülő húsból anya levágott egy-egy kisebb szeletet a bátyámnak, a sógornőmnek. Apa nagy szakértelemmel tette fel az utolsó adag nyársakat. A húgom férje a frissen nyírt gyep végében, az orgonabokor mellett, a homokozónál vigyázott a lányokra. Gyermekkoromban sokszor kuporogtam a homokozó szélén…

– Jázmin, nem jössz? – hívott a bátyám. – Mindjárt…

A szaletli asztalára letettem a tányérokat. Megint jött az a nagyon régi érzés, hogy én már nem férek oda közéjük. Kicsi koromban ilyenkor kiszaladtam az udvarra hintázni, vagy belefeküdtem a homokba, az államat a homokozó lécekből rakott szélére tettem, és a fűszálakat, a virágokat figyeltem. Nagyon magányosnak éreztem magam, miközben jó érzés volt együtt lenni a virágok színeivel, illataival. Télen is kimentem a kertbe, szerettem a friss hó illatát, óvatosan lépegettem a kerítésnél fagyoskodó növények mellett, megpróbáltam nem összetaposni az egymáshoz bújó apró hópelyhek békésen alvó sokaságát. Tudtam, hogy a testvéreimnek nagyobb szükségük van anyára. A bátyámnak azért, mert a diszlexiája miatt anyának vagy apának együtt kellett vele tanulni, a húgom a vele született asztmája miatt igényelt nagyobb figyelmet. Rólam mindenki azt mondta, hogy ez a kislány a jég hátán is megél. Anya folyton aggódott a húgomért, akit nem egyszer kellett éjszaka bevinni a kórházba, mert furcsán, fuldokolva köhögött, ezért is költöztünk ki a Hevesi Sándor téri lakásunkból a tiszta levegőre, Nagykovácsiba. Amikor így együtt volt a család, ez az érzés, hogy nem férek már oda melléjük, rövid időre mindig megjelent bennem. Megterítettem a ház végében lévő szaletli asztalán. A jázminbokor természetes falként választotta el a szaletlit a kerttől. Apa harminc évvel ezelőtt októberben, a születésemkor ültette. Anya aggódott, hogy nem fogja túlélni a telet, de apa megnyugtatta, hogy semmi baja nem lesz, hisz a tövét alaposan betakarta földdel. A bokor indáin a hófehér virágok apró csillagdíszekként át-átfolytak a farácson. Az elhervadt szirmokat leszedegettem. Egészen tizennyolc éves koromig, amíg el nem költöztem otthonról, apával ez volt a közös szertartásunk. Erőt vettem magamon és odamentem a többiekhez, a két unokahúgom mintha csak erre várt volna, odaszaladt hozzám.

A kicsi Jázmin meg sem kóstolta a szülinapi málnakrém tortát, az ölembe telepedett, és a délutáni alvását a mellkasomon ejtette meg. Alig mertem megmozdulni. Engem is átjárt az a béke, az a leírhatatlan bizalom, amely a kislány pihenő lényéből áradt. Anya szerint egészen úgy néz ki, mint én kiskoromban. Fél hét körül sétáltam ki a 63-as buszhoz. A kicsi Jázmin nyugalmát még magamban éreztem, de a gondolataim elkezdtek kilökdösni a békéből. Miért viselkedett így Tamás, miért dobott ki? Hiába próbáltam magyarázatot találni, mert még csak előjele sem volt, hogy ennyire elege lett belőlem. Hűvösvölgytől hazafelé a villamoson zötykölődve megint csak arra jutottam, hogy tartanom kellett volna magam a tavaly, kétezer-tizenhét első napján tett fogadalmamhoz. A szilveszteri buliról hazaérve, még a konyaktól és a bóléktól kótyagosan, két cetlit ragasztottam fel a hűtőszekrényre. Az egyikre egy behajtani tilos táblán a PASI szóval, mert kimondhatatlanul elegem volt abból, hogy öt év alatt három kapcsolatom ment tönkre. A legutóbbi után Flóra, mint egy kis Buddha, meglátva a dolgok pozitív oldalát, javuló tendenciát vélt felfedezni az időintervallumokkal kapcsolatban: az első kapcsolatom négy hónapig, a második ugyan három hónapig tartott, de utána elértem a nyolc hónapot. Én csak a tönkrement párkapcsolatokat láttam, és valóban eltökéltem magam, hogy amíg be nem jutok a parfümakadémiára, nem lesz több pasim. A másik cetlire pedig az ISIPCA betűit írtam fel, az Institut supérieur international du parfum de la cosmétique et de l’aromatique alimentaire rövidítését, ami magyarul nagyjából a következőt jelenti: a parfümkészítésre, a kozmetikumokra és az ételízesítők formuláinak előállítására szakosodott nemzetközi posztgraduális képzés. Ez volt az a Versailles-ban működő parfümakadémia, amiért minden áldozatra képes voltam, csak hogy bejussak. Az ISIPCA-n szerezett diplomát a világon bárhol elfogadták. Alaphangon ötvenegyezer ezer euróra jön ki a hároméves kintlét költsége. Ez az elhatározásom évében, kétezer-tizenegy közel tizenhatmillió forintot jelentett, amit a főállásomból, a munkaruha gyártó cégnél eleinte százötvenezer forintos fizetésemből, ami manapság a háromszázezret el-eléri, lehetetlen volt összeszedni. Meg sem fordult a fejembe, hogy a szüleimtől kérjek, hiszen anya már a divattervezői tanulmányaimat is ellenezte, a parfümképzésről pedig hallani sem akart, hülyeségnek tartotta. Ő mindhármunk jövőjét apa cégénél képzelte el, Árpit és engem építészmérnöknek, Editet pedig könyvelőnek szánta. Egyedül én nem teljesítettem a kívánságát. Apával beszéltem meg, hogy én meghalnék, ha építészmérnöknek kellene tanulnom. Végül az ő beleegyezésével, anya tudta nélkül csak a Moholy textiltervező szakára adtam be a jelentkezésemet. Felvettek, ekkor hallottam először veszekedni a szüleimet. Úgy gondoltam, ha összeszedem a parfümakadémiára a pénzt, nem szólhat bele senki a döntésembe. A diploma után eldöntöttem, adok magamnak hét évet, hogy szigorú beosztással és a főállásom mellett mellékmunkákat vállalva évente két és félmilliót félre tegyek. Miért voltam ennyire eltökélt? Nyilvánvaló, hogy azt kellene mondanom, hogy egy világcégnél akartam elhelyezkedni „le nez”-nek, orrnak, vagyis parfümőrnek, parfümtervezőnek. Valóban lebegett előttem egy ilyen cél, láttam magam egy parfümöket gyártó cégnél, ahol természetes alapanyagokkal dolgoznak, de az igazi inspiráció, ami nem hagyta, hogy letérjek erről az útról, a bennem működő illatlabor megismerése volt. Amióta az eszemet tudom, mindenhez illatokat társítok. A normális ember, ha meglát egy ibolyát vagy egy rózsát, fel tudja idézni az illatát. Bennem viszont van még egy képesség: ha meglátok egy színt vagy formát, a semmiből, referencia nélkül illatok jellenek meg az orromban – mintha a fejemben egy komplett illatminta-gyűjtemény működne. Van, amikor a belső laborból előkerülő illatelegy alkotóelemeit egyértelműen tudom azonosítani virágok vagy fűszernövények illataival, de van, amikor fogalmam sincs, hogy milyen összetevőkből áll. Az illatok vagy illatkompozíciók színeket, formákat hívnak elő belőlem, a színekből anyagok, az anyagokból formák, ruhák jelennek meg a képzeletemben. Néha úgy érzem magam, mintha egy kétlábon járó illat- és divatforrás lennék. A divattervezést is azért tanultam, hogy a fejemben, a lelkemben megjelenő kreációkhoz megtanuljam a know-how-t, vagyis hogyan lehet képzeletem ruhaterveit fizikailag megvalósítani. Így voltam az illatokkal is, szerettem volna összekapcsolni a bennem működő adatbázist a valósággal. A tizenhatodik születésnapomra kapott pénzből tizenkét természetes esszenciát tartalmazó gyűjteményt vettem. Azóta gyűjtöm az esszenciákat, szépen haladok képzeletem illatmintáinak azonosításával. Ha lett volna parfümőrképzés Magyarországon, biztosan azt is elvégeztem volna. Tudtam az ISIPCA-ról, de elérhetetlen célnak tűnt, viszont élt bennem titokban a vágy, sőt a lelkem mélyén biztos voltam abban, hogy nekem ott a helyem. Amikor megtudtam, hogy az ISIPCA-felvételihez van még egy aprócska követelmény: egy alapképzésen elvégzett biológia vagy vegyész szak, gondolkodás nélkül jelentkeztem biológus levelező alapszakra az Eszterházy Egyetemre, Egerbe. Felvettek, három éven keresztül hétközben Budapesten, pénteken, szombaton Egerben tanultam. Nem volt könnyű az időmet jól beosztani, de végül megszereztem a biológusi oklevelet és a textil- és divattervező diplomát is. A terv teljesítésének következő szakasza a pénz összegyűjtése volt. Eleinte elég döcögősen, kisebb-nagyobb akadályokkal ugyan, de teljesítettem az éves terveimet, hiszen ez volt a feltétele annak, hogy kétezer-tizennyolcban egyáltalán be tudjam adni a jelentkezést az ISIPCA-ra. Ez azt jelentette, hogy miután munkába álltam, az összes egyetemi kapcsolatomat mozgósítottam, hogy tudjak akár bérvarrást vállalni, filmekhez, tv-show-khoz ruhákat tervezni, vagy színházaknak jelmeztervezést, jelmezkészítést ajánlani, végül bejött az esküvőiruhatervezés. Szóval, amivel megbíztak, azt csináltam, ha kellett éjszakákat dolgoztam végig. Amellett, hogy sokszor agyonhajtottam magam, egy érdekes hozadéka lett ennek a pörgésnek: azon kívül, hogy néhány film, színházi plakát stáblistáján is megjelent a nevem, az általam tervezett ruhák bekerültek női magazinokba, esküvői ruhákat hirdető oldalakra. Még szakmai és közönség díjat is nyertem az egyik esküvői szettel. A célom felé szépen haladtam, viszont rá kellett ébrednem, hogy ilyen életvitel mellett esélyem sincs normális párkapcsolatra. Hiába tettem ki a hűtőmre a pasikat tiltó táblát kétezer-tizenhét január elsején, két héttel később találkoztam Tamással egy közös barátunk buliján. Február végéig tartottam magam a fogadalmamhoz. Aztán olyan erős ostromnak voltam kitéve, hogy végül, ha nem is fehér zászlóval a kezemben, de megadtam magam. A szerkesztőség, ahol Tamás újságíró volt, a mi cégünk épületétől két házra, a Dózsa György úton állt. Többször jött át ebédelni a mi büfénkbe, ahol a környék legszuperebb vegán konyhája volt – legalábbis szerinte –, így többször ebédeltünk együtt, vagy megvárt a munka után, ha ő korábban végzett. Semmi mást nem csinált egy hónapon keresztül, csak hetente néhányszor jött, éppen annyiszor, hogy nem éreztem tolakodónak, sőt egy idő után elkezdtem várni ezeket a találkozásokat. Amikor éreztem, hogy várom, akkor megmagyaráztam magamnak, hogy csak mint egy kedves, figyelmes ismerőst vagy egy leendő jó barátot várok, semmi több. Három hónap után töltöttünk együtt egy hétvégét. Mivel egyszer nála, egyszer nálam találkoztunk, nehéz volt megmagyaráznom, hogy április huszonkilencedikén, szombaton miért nem érek rá. Ilyenkor nem tudom megállni, hogy ne kérdezzem meg az univerzumot, hogy ha valami ilyen kellemesen elindul, akkor azt a fránya április harmincadikát nem lehetne mondjuk hétköznapra tenni, amikor nem kell elmagyaráznom, hogy miért nem akarok találkozni a bimbózó kapcsolatommal? A kézenfekvő magyarázat nagyon triviálisan hangzott: mert április huszonkilencedike után rendszerint, kikerülhetetlenül beköszönt az április harmincadika. Hogy ez miért jelent nekem problémát? Mert április harmincadikán szakítottam az előző három kapcsolatomban. Próbáltam elmondani, hogy nincs értelme, hogy átjöjjön, hiszen május elsején úgyis korán ki kell mennem apám születésnapjára, és nagyon valószínű, hogy már vasárnap ott alszom. Persze, erre az volt a válasz, hogy rendben, akkor vasárnap este ő eljön tőlem. Végül kénytelen voltam elmondani, hogy nekem ez a paranapom. Telefonon beszélgettünk, és emlékszem, hogy sokáig hallgatott, majd azt mondta, rendben, semmi gond, megérti, majd a következő hétvégén bepótoljuk ezt is. A szombat tehát nélküle telt el, hiányzott, hogy nincs velem. Vasárnap reggel a kapucsengő megszólalt. Tamás szólt a telefonba, hogy „keziccsókolom, hoztam egy kis kávét. Felvihetem?” Átszerelmeskedtük az első április harmincadikánkat, egymás mellett ébredtünk május elsején reggel. Tíz körül akartam indulni apám születésnapjára, Tamás felajánlotta, hogy kivisz Nagykovácsiba. Én meg felhívtam anyát, hogy mit szólna, ha Tamás velünk ebédelne. Mindketten kiszámíthatatlan időbeosztással dolgoztunk, így Tamás kialakította azt a kedves szokást, hogy ebédidőben felhívott, és hetente legalább egyszer együtt is ebédeltünk. Havonta egyszer kötelezően elmentünk egy wellness hétvégére. Szóval ápoltuk ezt a szerelmet. Fél év után bele mertem ereszkedni a kapcsolatba, és nem volt kétségem afelől, hogy szerelmes vagyok Tamásba. A nyolcadik együtt töltött hónap után, amikor az addigi tapasztalataim szerint szakítanunk kellett volna, már kezdtem elhinni, hogy megtört az átok. A tizedik hónap után elengedtem az összes aggodalmamat. Tamás tudott a nagy tervemről, sőt együtt próbáltuk kitalálni, hogy a hároméves képzés alatt milyen időközönként találkozunk. Kétezer-tizenhét októberében már a tandíj teljes összege a számlámon volt, tehát a jelentkezésemet be tudtam adni. Egyetlen gondom volt, hogy a kinti élethez, a szállásra, étkezésre, a városon belüli közlekedésre a számításaim szerinti szükséges pénz háromnegyede gyűlt csak össze. Ráadásul kevesebb különmunka adódott, mintha az esküvők elmaradtak volna, mintha a színházak ismerős jelmeztervezői kitörölték volna a nevemet a regisztereikből, mintha az összes filmet máshol forgatták volna, csak a fizetésemből tudtam félretenni. Elképzelhető, hogy emiatt is tudtunk viszonylag normális körülmények között együtt élni Tamással, még a szombati vízkúrámhoz is csatlakozott néha. A másik szobában izgult, miközben két és fél hónapja, a február tizenötödikei skype felvételi beszélgetésen voltam, és együtt örült velem, amikor kiderült, hogy átjutottam. Két hét múlva utaznom kellett Versailles-ba egy tesztre, amelyen többek között a szaglásom minőségét, az illatmemóriámat vizsgálták meg, és felmérték a biológiai és kémiai ismereteimet is. Tamás nem tudott velem jönni, de mindössze három napot voltam távol. Közben április elején megkaptam az esküvői ruhatervezést, amit végül nem fizettek ki. Mindketten tudtuk, hogy az április húzós lesz, a munkahelyi feladatok, a felvételi és a különmunka miatt is. A napjaim úgy teltek, hogy reggel hatkor keltem, tanultam, kilencre mentem dolgozni, hatra értem haza, és ezután terveztem az esküvői szetteket. Tamás is többször ügyelt, ráadásul a hétvégéken is dolgoztunk mindketten. Így jutottunk el a katasztrofális tegnapi napig. Ahogy mentem fel Flóra lakásába, igazából nem tudtam, hogy Tamás viselkedése vagy az elúszott munkadíjam nyomaszt jobban. Sötét volt az előszobában, Flóra szobájának ajtaján sem szűrődött ki fény, megpróbáltam halkan kinyitni az ajtót. Lefekvéskor is zakatolt az agyam, hogy kit lehetne felhívni még munka ügyben. Elővettem a regiszteremet, hogy kigyűjtsem annak a pár embernek a számát, akiknél akadhat némi külön munka. Még azt is vállaltam volna, hogy a hétvégén kisegítek valamelyik üzletben, vagy elmegyek egy étterembe felszolgálni. Sokáig nem tudtam elaludni, forgolódtam az ágyamban. Nemcsak a munkán rágódtam, hanem Tamás is folyton az eszembe jutott. Még azon is elkezdtem töprengeni, hogy talán rendbe lehetne hozni ezt a kapcsolatot. Ha tényleg miattam dobott ki, ha megtudom, hogy mi az, amit másként kellene csinálnom… Akkor mi lesz? Nem fordulhatok ki önmagomból! Kimentem a mosdóba, láttam, hogy Flóránál ég a villany. Bekopogtam hozzá.