Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dean Koontz: The house at the end of the world

Copyright © 2023 by the Koontz Living Trust

All rights reserved.

Borítóterv © Damon Freeman

Hungarian translation © Horváth Zsanett, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6821 97 3

Gerdának.

A házasságunk ötvenhatodik évére –

most tartunk a felénél!

EGYEGYEDÜL

A NAP UTOLSÓ SUGARA

Katie egyedül él a szigeten. Nem igazán saját magáért, inkább a halottakért él.

Átlagos áprilisi napra virradt, egy keddi napra, amely a megszokott elszigeteltségben és nehezen elért nyugalomban telik – amíg mindez meg nem változik.

Katie kis háza, amely az 1940-es években épült, masszív kőépület. A fürdőszobán kívül a lakóházban konyha, hálószoba, nappali, fegyvertár és pince is található.

A ház egy alacsony dombon áll, egy udvar közepén, amit három oldalról egy erdő ölel körbe. A bejárati ajtó a lejtőre nyílik, amely levezet egészen a kavicsos vízpartra, ahol a kikötő és a csónakház található, azokon túl pedig a nyílt víz terül el.

Katie birodalma egy csendes menedék. Már hónapok óta nem hallott más emberi hangot, csak a sajátját, és ritkán beszél hangosan.

Televízió, rádió és internet hiányában hét darab hatlemezes CD-lejátszót halmozott fel, amilyeneket már nem gyártanak. Mindennap bekapcsolja a zenét néhány órára, és mindig klasszikusokat – Mozartot, Beethovent, Brahmsot, Chopint, Haydnt, Lisztet.

Nem érdekli a popzene, sem az amerikai slágerek. Nem számít, milyen gyönyörű egy-egy énekhang, a dalszövegek fájdalmasan emlékeztetik mindarra, amit elveszített, és amit feladott.

Most, hogy végre békére lelt az elszigeteltségben, nem akarja kockára tenni.

A domboldalról egy festett vaskorlátos betonlépcső vezet le a vízpartra. Ahogy Katie elindul lefelé, odalent egy tarka szirti galamb várja őt a lépcsőkorláton.

A madár mintha mindig tudná, hogy Katie mikor sétál a parton, vagy mikor jön le a házból bármilyen más célból. Nem fél tőle, soha nem rebben fel, amikor meglátja közeledni, csak kíváncsinak tűnik.

Katie eltűnődik, vajon a civilizáció szaga már kiszellőzött-e belőle annyira, hogy a sziget lakói inkább maguk közül valónak tekintik, mintsem betolakodónak vagy ragadozónak.

Hamarosan több mint ezer királygém vándorol át a fészekrakó helyükre egy másik szigeten, amely Katie menedékhelyétől messze északra fekszik. A szaporodási időszak után néhányan időnként megjelennek itt, a part sekély vizében gázolva, mintha a jura korszak gyönyörű leszármazottai lennének.

A csónakházban egy hat méter hosszú, kajütös motorcsónak horgonyoz, a kormányosfülkéből irányítható belső-külső motorja óriási hatótávolságot és sebességet kínál. Katie havonta kétszer-háromszor kihajóz vele, különösebb úti cél nélkül, majd visszatér.

A szárazföldre csak akkor, és csakis akkor megy át, ha nagyon szükséges, hogy a legközelebbi kikötőben szervizeltesse a csónakját. Utoljára öt hónapja járt a városban, amikor fogorvoshoz kellett mennie.

Odaát egy bérelt garázsban parkol a Range Roverje. Felbérelt egy helybelit, hogy havonta kétszer vezesse és használatra készen tartsa. Nem létezik olyan hely a világon, ahová el akarna menni, azt viszont már megtanulta tapasztalatból, hogy minden eshetőségre fel kell készülnie.

A mobiltelefon-szolgáltatás már a szigetcsoport legfélreesőbb szigetein is elérhető. Katie azonban ritkán telefonál. Üzenni is csak a Hockenberry tengerészeti szállítmányozónak szokott.

A Hockenberry havonta kétszer hozza Katie-nek az élelmiszert, propántartályokat és egyéb árukat. Bármilyen tárgyat boldogan felvinnének a lépcsőn a házhoz, Katie azonban ezt mindig elutasítja, ahogy ma is.

Csak harminchat éves, és kiváló fizikai állapotban van. Nincs szüksége segítségre. Ráadásul kulcsot adott a Hockenberrynek a csónakházhoz, és senkivel sem akar érintkezni.

A csónakház ugyanabból a kőből épült, mint a fenti lakóház. A szárazföld felőli oldalán a különálló, hangszigetelt kamrában található a propánnal működő generátor, amely árammal látja el a lakóépületet és a szivattyút, ami felhozza a vizet a kútból.

A kajütös motorcsónak a mélyebb, elülső kamrában horgonyoz az úszódokk kötélbakjaihoz kikötve, biztonságosan beékelve a gumiütközők közé. Enyhén ringatózik a vízen, a lágy áramlatok mozgásával, amiket még a nagy, felhúzható ajtó sem tud kinn tartani.

A dokk szintjén található raktárterülethez egy híd vezet fel. Itt többek között egy hűtőszekrény áll, amibe a kézbesítők bepakolhatják a romlandó élelmiszert. A többi áru erős kartondobozokba van csomagolva, és a hűtőszekrény mellett várják, hogy elvigyék őket.

Ha propánra van szükség, a tartályokat beviszik a generátor helyiségébe, ahová a hajó háromgallonos üzemanyagkannái is kerülnek.

Katie most hozzáerősíti a kartondobozokat az erős kerekekkel ellátott, lépcsőjáró molnárkocsira, és felhúzza őket a házhoz. Kétszer kell fordulnia, mire mindent fel tud vinni.

Miután visszavitte a molnárkocsit a csónakház felső szintjére és bezárta az ajtót, a dokk végéről felméri kis birodalmát az utolsó napfényes másfél órában.

Az ég nagyrészt kék, de hosszú, kibomló csipkeszalagokként itt-ott fehér felhők törik meg egyformaságát. Amikor a nap mélyebbre süllyed, a tekercsek és arabeszkek arany színben ragyognak a ferde fényben.

Évtizedekkel ezelőtt még zavaros volt itt a víz. Amikor vándorkagylókat telepítettek ide, amik algákkal táplálkoznak, javult a víz tisztasága. Úgy huszonnégy-huszonöt méter mélységig látni a sziklás feneket és a hajóroncsokat.

Innen, a szigetcsoport végéről, dél-délnyugati irányban Katie csak két másik szigetet lát. Amikor megvásárolta ezt a több mint nyolcszáz méter hosszú, és valamivel kevesebb mint nyolcszáz méter széles területet, a hely elszigeteltsége Katie hangulatához és bankszámlájához egyaránt illett.

1946-ban, amikor ideköltözött az első lakos, egy fiatal, második világháborús veterán, a szigetnek még neve sem volt, és ő sem adott neki. A második tulajdonosa, Tanner Walsh – költő, regényíró és misztikus – Jacob’s Laddernek, azaz Jákob lajtorjájának nevezte el, az Ószövetség prófétája után, aki azt állította magáról, hogy látta a mennyekbe vezető lépcsőt.

Az első héten, amit Katie az új otthonában töltött, keserűségében és haragjában elnevezte a helyet Mélypont-szigetnek. Akkoriban a mennyekbe vezető út képtelenül hosszúnak és fáradságosnak tűnt, az isteni kegyelem pedig örökre elérhetetlennek.

A két legközelebbi sziget közül a kisebbik, Oak Haven, nyolcszáz méterre keletre fekszik, és ez esik közelebb a szárazföldhöz. A sziget területe Katie menedékhelyének nagyjából a harmada, s csak egy nagy, zsindelyes Cape Cod-i ház áll rajta bájos, fehér verandával.

Katie-nek fogalma sincs, mi lehet a lakók neve, és nem is akarja tudni.

Széles víztömeget megszakító másik földdarab Katie-től több mint három kilométerre délnyugatra húzódik. Az négyszer olyan hosszú, mint ez a birtok, és vagy kétszer olyan széles.

A szárazföld és az utolsó, legfélreesőbb sziget között vízi járművek és helikopterek – köztük nagy, kétmotoros modellek – ingáznak, egyes napokon gyakrabban, mint máskor. A kőből épült rakpart hosszú és impozáns, és egy mély vízi kikötő is tartozik hozzá; Katie néhány kiruccanása alkalmával látta a kikötőben nyüzsgő munkásokat, akik a hajókból rakodtak ki.

A sziget közepét valamiféle létesítmény foglalja el, de innen nem látni az épületeket. Sűrű fenyőerdő veszi körül őket, egyfajta tűlevelű kerítésként, amely mindent eltakar a kíváncsi tekintetek elől.

Ez a sziget Ringrock, a nevét egy masszív oszlopról kapta, arról a természetes képződményről, amelyen áll. Ennél többet még a Hockenberry kézbesítői sem tudnak róla, és soha nem is mennek oda.

Ha a helikoptereken lenne valamilyen embléma, az azt jelentené, hogy Ringrock egy katonai létesítmény. Azonban a törzs hátsó részén található regisztrációs számokat és a motorburkolaton szereplő rövidebb számokat leszámítva egyik légi jármű sem beazonosítható. Ugyanez vonatkozik a szigeten kikötő hajókra is.

Azon a héten, amikor Katie először látogatott el a Jacob’s Ladderre, és ajánlatot tett rá, a távolabb eső Ringrock körül viszonylag csend volt. Katie-t nem aggasztotta a másik sziget.

Az ingatlanügynök, Gunner Lindblom megemlítette, hogy Ringrock egy, a Környezetvédelmi Ügynökség által működtetett kutatóállomás.

Ez elég ártalmatlanul hangzott.

Amíg ki nem kiderült, hogy ez csak pletyka.

Lehet, hogy a Katie szigetétől északkeletre fekvő több száz sziget vagy a part menti települések lakói tudják, miféle létesítmény található a szigetlánc utolsó szigetén. Katie azonban soha nem érintkezik a többi szigetlakóval, a szárazföldiekkel is csak ritkán, és ha mégis szóba kell elegyednie velük, soha nem pletykál.

Ha kérdezősködni kezdene, cserébe biztosan őt is faggatni kezdenék. Ha megosztaná másokkal a múltját, megsebeznék az éles emlékek; még csak alighogy elállt a vérzés, és Katie úgy döntött, hogy nem tépi fel újra a sebeit.

Csak reméli, hogy a titokzatos sziget nem több puszta menedékhelynél valami fejesek számára, vagy talán más célt szolgál egy magánvállalkozásnak. A nyereség vezérelte emberek nem ijesztik meg. Néhány ritka kivételt leszámítva őket csak az érdekli, hogy abból gazdagodjanak meg, hogy kiszolgálják az ügyfeleiket, nem abból, hogy tönkreteszik őket.

Ha a létesítmény az EPA, a CDC, az NSA, a CIA vagy valamiféle névtelen, titkos szövetségi szervezet égisze alatt működik, az már nagyobb probléma lenne.

Katie nem bízik a hatóságokban. Nem bízik meg azokban, akik a pénzt hatalomra cserélik, vagy akik nem munkával, hanem a hatalmukkal keresnek pénzt.

Katie nem egy túlélő típus, de túl akarja élni. Nem egy prepper, de megteszi a szükséges előkészületeket.

Nem hisz abban, hogy közeleg a világvége, még ha néha elmereng is a lehetőségen.

Az elszigeteltség egyfajta védőfalat nyújt neki a félelem és a kétségbeesés ellen. Csak a természet, a csend és a gondolkodásra szánt idő gyógyíthatja meg. Ha meg tud gyógyulni egyáltalán.

Miután huszonhat hónapot töltött a Jacob’s Ladderön, a félelme többé-kevésbé elpárolgott, a kétségbeesése pedig apránként leapadt, és egyfajta állandó szomorúság vette át a helyét. Nem boldog, de nem is boldogtalan; örömét leli a saját kitartásában.

Most, ahogy elfordul a víztől, hogy visszavonuljon a házba, és elkortyoljon egy pohár bort vacsorakészítés közben, megdöbbenti a hirtelen támadt nyüzsgés Ringrockon. Visszafordul a zaj felé, és hunyorogva kémlel a kései napfénybe.

Mintha csak egy bonyolult svájci óra alkatrészei lennének, amely elüti az órát, hirtelen két helikopter száll fel a sziget közepéről – az elsőben csak egy utashely van, a második talán négyüléses lehet –, és velük egy időben egy flottillányi üvegszálas versenyhajó startol a kikötőből. Utóbbiak áramvonalasak, szinte belesimulnak a vízbe; úgy hatan lehetnek. A turbinamotorok visítása, a levegőt hasító rotorok pulzáló zaja és a külső motorok búgása úgy csap a vízre, mint a lapos kavicsok.

Az egyik helikopter délre, a másik észak felé tart. Mintha keresnének valamit Ringrockon, jobbról balra, majd balról jobbra repülnek, hogy átfésüljék a terepet. A napfény olvadt aranyként csillog a Katie felé tartó helikopter pilótafülkéjének üvegén. Két versenycsónak északkelet felé siklik a partvonalat követve, másik kettő délnyugat felé száguld, a maradék kettő pedig a rakpartnál járőrözik.

Ringrockon nincs börtön. Ha börtönt üzemeltetnének ott, Gunner Lindblom és a többi helyi lakos tudna róla, hiszen a börtön jelentős munkaadó lenne, egyben aggodalomra is okod adna.

Nagyobb a valószínűsége, hogy Katie nem szökésnek, hanem behatolásnak volt a szemtanúja. Ha a létesítményt szigorúan őrzik, akkor az őrök így reagálhatnak, amikor valaki átjut az elektronikus kerítésen.

Mindenesetre akármi történik is odaát, az nem tartozik Katie-re. Ő elzárkózik az idegenektől, és nagyon is tisztában van vele, hogy mennyire veszélyes lenne magára vonnia a figyelmüket azzal, ha beleütné az orrát mások dolgaiba.

Nincs családja odakint. Mindannyian meghaltak.

Az életbiztosításnak és két ház eladásából szerzett pénznek hála meg tudta venni ezt a félreeső és kevésbé értékes szigetet. A maradék pénz pedig bőven elég ahhoz, hogy élete végéig eléldegéljen belőle.

Amíg Ringrockon a kutatócsapat eszeveszett ricsajjal zárja a napot, Katie elsétál a kikötőjéből.

A szirti galamb időközben elrepült a lépcső aljáról.

Ahogy Katie felsétál a házhoz, megpillant egy hollót a kéménysapkán. A madár kelet felé néz, mint egy őrszem, akinek az a feladata, hogy üdvözölje az éjszakát, amely a láthatáron túlról kúszik a forgó világra.

Tartalom

EGY – EGYEDÜL

A NAP UTOLSÓ SUGARA

EGY KISEBB ERŐDÍTMÉNY

EGY MŰALKOTÁS

MÉLY VÍZI BOMBÁK

LEFEKVÉS HELYETT

A MŰVÉSZ OLYAN MATEMATIKUS, AKI ISMERI A LÉLEK KÉPLETEIT

ROLÓK

VACSORA DAPHNEVAL

KERESŐK

A MISZTIKUS

EGY HALOTT ÜZENETE

A BIZTONSÁG KEDVÉÉRT

HAJNALI HÁROM ÓRA HUSZONHAT PERC

EGY KÍVÁNCSI ELME

KETTŐ – LÁTOGATÓK

GUNNER LINDBLOM

BIZONYÍTÉK

JACOB’S LADDER ELŐTT: A TERAPEUTA

RÓKÁK

A BARLANG

EGY KIS KÉNYELMETLENSÉG

A SIRÁLYOK ÉS A RÓKA

JACOB’S LADDER ELŐTT: AZ ÜGYVÉD

ŐRKÖDÉS

HÁROM ALAK

A NEVÜK

HÁROM – VESZTEGZÁR

KERÜLŐÚT HAZÁIG

EGY FIATALEMBER EREDMÉNYEI

LÁZAS SZÁMÍTÁSOK

EGGYEL KEVESEBB LEHETŐSÉG

A VILÁGTÓL ELVÁGVA

NE MUTASS FÉLELMET

A KIÁLTÁS

LUPO ÉS HAMAL EGYÜTT

HAMPTON RICE

TEA ÉS ASZTAL NÉLKÜL

A CSICSKA

ANYA, OTT VAGY MÁR?

NÉGY – VIHAR

A KUTYA EMLÉKÉRE

ROSSZ IDŐZÍTÉS

EKÖZBEN OAK HAVEN SZIGETÉN

A HANG, AMI NEM MENNYDÖRGÉS

BÚCSÚ MINDENTŐL

SUTTOGÁS

BEKERÜLNI A TÖRTÉNELEMBE

A FÖLD ALATT

A NEHEZEBBIK KIÚT

AZ Ő KEZE AZ IGAZSÁG ESZKÖZE

ÖT – CÉL

KONYHA

A CSÓNAKHÁZHOZ

A HÍVÁS

IRÁNYÍTÁS

LENN A CSŐBEN

RALEIGH ELMÉLETEI MOLOCHRÓL

AZ ÁTKELÉS

A DOLOG MIÉRTJE

A LÉPCSŐ DÉMONA

KOPOGÁS AZ AJTÓN

RALEIGH VÁLASZA RALEIGH-NEK

KUPAKTANÁCS A FOLYOSÓN

HAT – VÁLASZTÓVONAL

KÁVÉ

HAT ÉVVEL A RINGROCKI KRÍZISHELYZET ELŐTT

MOLOCH

RALEIGH KÖVETELÉST KAP

MI JÁRKÁL AZ ÉJSZAKÁBAN

A KINTI SÖTÉTSÉGBE

JACOB’S LADDER ELŐTT: A KREMATÓRIUM

KI VAN OTT?

SZÁNALOM

HÉT – GYAKORLÁS

A SZÁRAZFÖLDRE

JÖVŐ IDŐ

TÜKRÖZŐDŐ UTCÁK

MADÁRIJESZTŐ

ÖT NAPPAL KORÁBBAN: NAGYI KONYHÁJA

MÁSOK ÉLETE

NYOLC – FÉSZEK

GRIMM

A VITA

ELEKTROMOSSÁG

GONOSZ

KILENC – UTÁNA

A RÓKA ÉS A MŰVÉSZ

A SAS, AZ OROSZLÁN ÉS A KROKODILOK

A SÖTÉTSÉGBŐL

A HOLD ÉS A FÉRFI

HÍREK

LÁTHATATLAN SATU SZORÍTÁSÁBAN

BÚS, MAGÁNYOS ÚTON ÁT

ROSSZ HÍR

A KÁRHOZAT SIKÁTORA

IDEGENSZERŰSÉG

SZORULT HELYZET

HÁZ

A SZERZŐRŐL

DEAN KOONTZ

NAGY, SÖTÉT ÉGBOLT

Küszöbön a rémisztő csapás – vajon túlélheti az emberiség?

Joanna Chase gyerekkorában boldogan élt egy montanai birtokon,amíg egy tragédia gyökerestül fel nem forgatta a világát. Harmincnégy éves korára már csak ködös emlékei vannak a múltról. Segélykérések érkeznek hozzá, ezért visszatér Montanába, hogy találkozzon gyerek-kori ismerősével, akiről régen megfeledkezett.

De nem csak ő igyekszik a birtokra. Egészen különböző, zűrös alakok gyűlnek össze az eldugott háznál, ugyanaz a veszély nyugtalanítja őket,mint amellyel Joanna is szembe akar nézni. Ellenfelük nyilvánvalóan őrült, a tömeggyilkosságtól se riad vissza.

Mit tartogat a jövő? Van ennek a szedett-vedett csapatnak esélye arra,hogy megmentse az emberiséget? Küszöbön a rettenetes csapás. Joannaés a többiek mindenre elszántan állnak a nagy, sötét égbolt alatt.

Nonstop akció, kozmikus végkicsengés –Koontz bátor, konzisztens ecsetvonásokkal dolgozik.
Kirkus

Újabb kiemelkedő thriller – Koontz igazi sikersorozatot mondhat magáénak.
Booklist

Csavaros történet – izgalmas, rejtélyes, távlatos,és végeredményben nagyon szórakoztató.
CultureFly

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat:
Ambrose Montanus & Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Oswald – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License