Dr. Richard Halvorsen

Vakcinák

Milyen védőoltásokat adassak be gyermekemnek?

részlet

Corvina

© Dr. Richard Halvorsen, 2007, 2009, 2013, 2017, 2021

Hungarian translation © by Németh Anikó Annamária, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű: Dr. Richard Halvorsen: Vaccines. Making the Right Choice for Your Child.
Fourth Updated and Expanded Edition,
Gibson Square, USA, 2021

Permission for this edition was arranged with Gibson Square Books Ltd, London, United Kingdom (rights@gibsonsquare.com)

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6803 1

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Unokáimnak, Sofiának, Katie-nek és Mirandának

Előszó a negyedik kiadáshoz

Első kiadása óta mindig azzal a megállapítással zártam ezt a könyvet, hogy a védőoltásokról folyó eszmecserékhez a jelenleginél nagyobb nyitottságra van szükség. Legnagyobb megdöbbenésemre az utóbbi években ennek épp az ellenkezőjét tapasztaljuk. Több mint tíz évvel ezelőtt, amikor még az első kiadáson dolgoztam, az érdeklődés középpontjában állt az MMR-vakcina biztonságosságáról folytatott nyilvános vita. Közszájon forogtak a tévécsatornák és újságok fórumain ismertetett érvek és ellenérvek. Ez a helyzet mostanra megváltozott.

A vakcinákat és az immunizációs politikát manapság egyaránt bírálják tudósok, orvosok és szülők is. A vakcináció létjogosultságát megkérdőjelező orvosok és tudósok potenciálisan veszélyeztetik a köztudatban mindmáig élő képet, miszerint valamennyi szakértő támogatja az oltáspolitikákat. Széles körű támadásnak vannak kitéve azok, akik bátorkodnak megkérdőjelezni a védőoltások hasznosságát: vádolhatják őket rémhírterjesztéssel, rágalmazással, túlkapással, zaklatással, illethetik megrovással, lefokozhatják, kizárhatják az orvosi kamarából és elbocsátással is fenyegethetik őket. Ezt példázza dr. Andrew Wakefield esete, amelyet részletesen ismertetek a későbbiekben: az orvos felvetette, hogy lehet összefüggés az MMR-vakcina felvétele és az autizmus kialakulása között, ezért „lefokozták”, megrágalmazták, majd kizárták az orvosi kamarából, ami mindenképpen aránytévesztés, eltúlzott reakció volt az általa esetlegesen elkövetett vétségekhez képest. Ez a történet figyelmeztetésként is szolgált másoknak, akik a nyomdokába lépnének. A védőoltások szakmai támogatói közül soha senki nem volt kitéve hasonlóan heves és kitartó lejárató kampányoknak, miközben számos bizonyítékunk van arra, hogy a gyógyszeripar által publikált kutatások részrehajlók.

A kutatók nehezen jutnak anyagi forrásokhoz és engedélyhez, ha a vakcinák kérdéses mellékhatásait szeretnék vizsgálni. Vannak rá bizonyítékok, hogy egyes kutatóktól megtagadták a hozzáférést a kutatási anyagokhoz, a nemkívánatos kutatásokat pedig cenzúrázták. Ha sikerül is végigvinniük egy kutatást, nem biztos, hogy publikációs lehetőséget is kapnak, ha nemkívánatos eredményekre jutottak. Ez akadályozza a viták kialakulását ahelyett, hogy ösztönzően hatna az eszmecserére, ami pedig a tudományos fejlődés alapelve.

Ráadásul, ha az összes tudós és orvos elhallgattatható, aki csak eltérő véleményt fogalmaz meg, akkor úgy tűnhet: valamennyi szakember egyöntetűen és teljes mellszélességgel támogatja a hivatalos oltáspolitikát.

Egy ausztrál édesanyát, aki a kormány oltáspolitikáját kritizáló csoportot alapított, gyalázkodó megjegyzésekkel illettek, alaptalanul állították róla, hogy összeesküvés-elméletekben hisz, panaszt emeltek ellene a fórumokon, ahol kifejtette álláspontját, és fenyegető telefonhívásokat kapott.

Törekvések vannak arra, hogy a médiával agyonhallgattassák a védőoltások mellékhatásait. Az újságíróknak azt mondják, ha közreadnak egy „rémtörténetet”, amelynek hatására néhány szülő úgy dönt, nem oltatja be a gyermekét, ez valószínűleg az életükbe kerül, a haláluk pedig a sajtómunkások lelkén szárad.

A szülők is ugyanilyen nehéz helyzetbe kerültek. Azok közül, akikkel beszélgettem, sokakat vehemensen bírált a körzeti orvosuk vagy védőnőjük, amiért kérdezni mertek a védőoltásokról, sőt, a társadalmi szakszolgálatok bevonásával olykor fenyegetésnek is ki voltak téve, és azzal vádolták őket, hogy kockára teszik gyermekeik életét. Ez a tendencia jellemző világszerte. 2015-ben a pakisztáni rendőrség több mint 450 szülőt tartóztatott le, mert nem engedték gyermekeik poliomyelitis elleni védőoltását. 2016-ban az ausztrál kormány szigorította védőoltáspárti programját azzal, hogy megvonja a családi pótlékot és a kedvezményes családi adózás jogát azoktól, akiknek gyermekei akár csak egy aktuális védőoltással is elmaradtak, így kényszerítve a szülőket, hogy másfél éves korukig bezárólag mind a harminchárom vakcinát beadassák gyermekeiknek.

Vakcinaellenességgel, sőt, gyakran tudománytagadással vádolják azt, aki megkérdőjelezi a hivatalos kormánypolitika valamely aspektusát, ami egyébként tévesen azt sugallja, hogy a tudomány teljes mértékben támogatja a vakcinációt.2 A viták befagyasztása azonban nem tesz jót a szülőknek, a tudománynak, a tudományos igazságnak, sőt, ami mindennél fontosabb: árt a gyermekeinknek.

Ugyanebben az időszakban több olyan kutatás eredménye is napvilágot látott, amely vitatja számos, kisbabáknak adott vakcina biztonságosságát. Ezért kibővítettem könyvemet néhány új, a ma már rutinoltásként használt rotavírus-, influenza-, meningitisz B- és hepatitisz B-vakcinákról szóló fejezettel. Más fejezeteket is aktualizáltam időközben az újabb kutatások adataival, ha rendelkezésre álltak ilyenek, hogy még több információval szolgálhassak a vakcinák hatásosságáról és biztonságosságáról.

Ebben a kiadásban már egy újabb kutatási szempontból is vizsgálom az említett problémákat: megelőzhetünk-e más betegségeket a gyermekkori fertőzésekkel? Az eddigieknél részletesebben taglalom továbbá a gyermekkori megbetegedések potenciális védőhatását többek között az asztma, az ekcéma, a szénanátha és az allergiák vonatkozásában.

A kutatók mostanában kezdik felfedezni, hogy sok tipikus gyermekbetegségnek szerepe lehet a daganatos megbetegedések megelőzésében, éspedig nemcsak gyermekkorban, hanem a későbbi életszakaszokban is.1 2 A legmeggyőzőbb bizonyítékok eddig a vérrák fajtáira állnak rendelkezésünkre – ilyen például a leukémia és limfómák –, amelyek a leggyakoribb gyermekkori rákfajták.3 4 5 6

Úgy tűnik, a későbbi életszakaszokban bekövetkező ilyen típusú daganatos megbetegedések kivédésében szerepe lehet a bárányhimlőnek, a kanyarónak, a mumpsznak, a szamárköhögésnek, a skarlátnak és a rubeolának. Különösen érvényes lehet ez a kanyaróra, amelyről már tudjuk, hogy csökkenti az asztma és az allergiák idősebb kori kialakulásának kockázatát. Úgy tűnik, szinte valamennyi fertőző betegség biztosíthat védelmet a rákkal szemben – az egyetlen szignifikáns kivétel ez alól a mirigyláz.

Miközben kétségkívül kockázatot jelentenek ezek a betegségek, bár ez a rizikó igen kicsi egyes fertőzéseket, például a mumpszot, a bárányhimlőt, a rotavírust, sőt – egészséges gyermekek esetében – a kanyarót tekintve, ma már kezdjük értékelni mindazon előnyöket, amelyekkel az jár, ha hagyjuk, hogy gyermekeink elkapják ezeket.

Érdekes módon úgy tűnik, a leghatékonyabb védőhatásra a magas lázzal járó fertőzések esetében számíthatunk – ez pedig azt jelenti, nem kellene rögtön paracetamolért vagy ibuprofenért rohannunk, valahányszor belázasodik a gyermekünk.

Az orvostudományi kutatások bizonyítékai alapján most már más okunk is van alaposabban megfontolni, hogy valóban szükségünk van-e védőoltásra a viszonylag enyhébb lefolyású és ártalmatlan betegségek ellen.

Jegyzetek a negyedik kiadás Előszavához

1Albonico HU, Bräker HU, Hüsler J.: Febrile infectious childhood diseases in the history of cancer patients and matched controls. Medical Hypotheses, 1998 (Elsevier); 51(4): 315–320. o.

2Hoption Cann SA, van Netten JP, van Netten C.: Acute infections as a means of cancer prevention: opposing effects to chronic infections? Cancer Detection and Prevention, 2006 (Elsevier); 39(1): 83–93. o.

3Montella M, Maso LD, Crispo A et al.: Do childhood diseases affect NHL and HL risk? A case-control study from northern and southern Italy. Leukemia Research, 2006; (Elsevier); 30(8): 917–922. o.

4Greaves M.: A causal mechanism for childhood acute lymphoblastic leukaemia. Nature Reviews: Cancer, 2018; https://doi.org/10.1038/s41568-018-0015-6

5Parodi S, Crosignani P, Miligi L et al.: Childhood infectious diseases and risk of leukaemia in an adult population. International Journal of Cancer, 2013 (Wiley); 133(8): 1892–1899. o.

6Alexander FE, Jarrett RF, Lawrence D et al.: Risk factors for Hodgkin’s disease by Epstein-Barr virus (EBC) status: prior infections by EBV and other agents. British Journal of Cancer, 2000; 82(5): 1117–1121. o.

Előszó és köszönetnyilvánítások

„Múltbéli tapasztalataink alapján fel kellett volna fognunk már, micsoda ostobaság bevezetni egy új oltóanyagot anélkül, hogy megbizonyosodtunk volna róla: az valóban védi az emberi szervezetet. Ha egy vakcina bevezetése után jónak tűnő eredményeket látunk, rendkívül nehéz megállapítani a tulajdonképpeni hatását.”

Graham Wilson, az Anglia és Wales Közegészségügyi Laboratóriumi Szolgálata volt igazgatója1

Vitathatatlan ténynek látszik, hogy a gyermekkori védőoltások rendkívüli előnyökkel járnak. Sok millió emberéletet mentettek már meg a vakcinák, ezért a védőoltásokat minden idők egyik legfontosabb közegészségügyi vívmányának és előrelépésének tekintjük. Ez talán a modernkori orvoslás legjelentősebb sikertörténete is egyben.

Nyilvánvaló pozitívumaik ellenére, feltalálásuk óta viták is folynak a vakcinák kockázatairól és előnyeiről. A 19. században a himlő elleni kötelező oltás bevezetését lázadások és börtönbüntetések kiszabása kísérte. Egy évszázad elteltével azt látjuk, hogy a szülők, sőt, a kormány is fenntartással kezelte a diftéria elleni vakcinát, mert az oltásban részesített gyermekek fokozott paralízis-kockázatnak voltak kitéve az akkor fenyegető poliojárvány kitörései miatt. Később, az 1970-es években a szamárköhögés-vakcina körül alakult ki heves vita, ami az oltás felvételi arányának csökkenéséhez vezetett. Még a közelmúltban is folytatódtak az elkeseredett szóváltások a kombinált kanyaró-, mumpsz- és rubeola-oltóanyagról (MMR), sőt, úgy tűnik, egy évtized elteltével sem kerültünk közelebb a megoldáshoz.2

Az tehát a kérdés, hogy vajon miért kritizálják egyesek a védőoltásokat, ha egyszer olyan egyértelműen előnyösek számunkra? Már-már axiómaszámba megy a kijelentés, hogy nem hihetünk a politikusoknak, miközben azt is nehéz elképzelni, hogy szándékosan vezetik félre a közvéleményt olyan érzékeny kérdésekben, amelyek gyermekeink egészségét érintik. Ami az orvosokat illeti – ők azon társadalmi csoportok közé tartoznak, amelyeket a leghitelesebbnek tartunk, és akik a leghatározottabban támogatják a védőoltások beadását.

A felszín alatt azonban ez a támogatottság korántsem sziklaszilárdságú. Bár mindig akadnak orvosok, akik időről időre megkérdőjelezik a hivatalos álláspontot, én magam úgy vágtam neki e problémakör kutatásának, hogy igyekeztem félretenni a prekoncepciókat. Csak egy átlagos körzeti orvos voltam, aki rendszeresen oltott sok gyermeket, és szerette volna kideríteni, hogy birtokában van-e a teljes igazságnak a védőoltásokkal kapcsolatban.

Ez a könyv tehát saját, hét éven át végzett kutatásaim gyümölcseként született. Azzal a céllal írtam meg, hogy a lehető legtöbb olvasót érjem el vele, és ne csak az egészségügyi szakemberek olvassák. Amikor csak lehetett, kerültem az orvosi szakzsargon használatát, és inkább a közkeletű kifejezésekkel éltem helyettük.

Elnézést kérek azoktól, akik bosszankodnak majd az indexszámozás miatt, miközben remélem, hogy az ezekhez tartozó jegyzeteket hasznosnak találják azok, akik szeretnének alaposabban tájékozódni az itt felvetett problémákról, vagy egyszerűen csak alátámasztva akarják látni az általam leírtak pontosságát.

Érdemes kiemelnem ezen a ponton, hogy a könyvben olvasható következtetések, megállapítások és tanácsok saját szellemi termékeim, és olykor ellentétben állnak a hivatalos álláspontokkal és útmutatásokkal.

A szülőknek azt javaslom, hogy a továbbiakban bármiféle védőoltással kapcsolatos aggályaikat beszéljék meg egy egészségügyi szakemberrel.

Köszönöm családomnak – Charlotte-nak, Samnek és Rebeccának –, hogy elviseltek sok ezer órán át, amíg ezen a kéziraton dolgoztam. Köszönet illet továbbá mindenkit, aki támogatott és biztatott kutatómunkám és a könyv írása idején. Hálás vagyok mindazoknak, akikkel interjút készíthettem, mert közülük többen is igen bátran fogalmaztak. Külön köszönöm ügynökömnek, Doreen Montgomerynek és kiadómnak, Martin Rynjanek, hogy hittek ebben a munkában, és kitartóan dolgoztak velem együtt azért, hogy ez a könyv eljuthasson a széles olvasóközönséghez.

Bevezető

1983-ban, amikor a fiam megszületett, még kezdő kórházi orvosként dolgoztam, és kissé aggódni kezdtem a szamárköhögés elleni vakcina miatt, amelyről sok kedvezőtlen hír látott napvilágot az 1970-es években. Tanácsot kértem egy vezető gyermekorvostól, aki tagja volt az oltóanyagot vizsgáló bizottságnak; ő pedig biztosított afelől, hogy bár a vakcinának valóban van minimális kockázata az agykárosodást tekintve, jóval nagyobb ennél annak a veszélye, hogy oltás hiányában a szamárköhögéstől fog agykárosodást szenvedni a kisfiam, amennyiben elkapja. Két tűz közé kerültem tehát, de azért valamelyest meggyőzött, úgyhogy hagytam beadni a fiamnak a védőoltást. Mint a szülők általában, én is csak a legjobbat szerettem volna a csemetémnek.

2000 tavaszán felkérést kaptam, hogy írjak cikket az MMR-vakcináról egy vasárnapi újság számára. Az azonnali reakcióm ez volt: „Miért? Mi az ábra? Beadattam az MMR-t a gyerekeimnek, ahogyan a pácienseimnek is beadom hétről hétre.” Hírét sem hallottam a vakcinával kapcsolatban felmerülő komolyabb problémáknak. Tudtam, hogy van néhány, bizonyára ritka mellékhatása, de nem kételkedtem benne, hogy a vakcina előnyei messze felülmúlják a kockázatait. Nem volt okom megkérdőjelezni az Egészségügyi Minisztériumtól kapott tájékoztatást, és elfogulatlanul nekiláttam a cikk írásának.

Ugyanakkor, mint minden lelkiismeretes szerző, kutatásba fogtam: bogarásztam az MMR-vakcina szakirodalmát, beszélgettem róla orvosokkal, szülőkkel és másokkal is. És minél inkább gyarapodtak ezirányú ismereteim, annál jobban összezavarodtam. Bár nem állt rendelkezésre tengernyi sok bizonyíték arra, hogy van összefüggés az MMR felvétele és az autizmus kialakulása között, úgy éreztem, nem alaptalan ennek feltételezése. Az anyaggyűjtést a kormány biztonságot igazoló dokumentációjának áttekintésével folytattam, arra számítva és azt remélve, hogy megerősítenek majd. Nagy megdöbbenésemre azt tapasztaltam, hogy a vakcinát védelmező hivatalos álláspontot gyakorlatilag semmilyen bizonyíték nem támasztja alá. Egy nemzetközi vakcinaszakértő ráadásul, nagy vihart kavarva, az MMR biztonságosságát demonstráló bizonyítékokat marhaságnak minősítette.

Nyugtalanított a körülmény, hogy miközben találtam néhány arra utaló bizonyítékot, hogy a vakcina problémás lehet, szinte semmire se bukkantam, ami a biztonságossága mellett szólna, és ez arra késztetett, hogy változtassak addigi körzeti orvosi gyakorlatomon. Attól kezdve minden szülőnek alternatívát ajánlottam: eldönthették, hogy az MMR-vakcinát, vagy a három monovalens oltóanyagot adatják-e be gyermekeiknek. Úgy éreztem, épp elég aggály merült már fel bennem, és néhány gyermek esetében legalábbis biztonságosabb lehet egyenként beadni a vakcinákat, mint a kombinált MMR-t. Bár a félelmeim miatt szívem szerint csak a monovalens (egykomponensű) vakcinákat ajánlottam volna a szülőknek, felkínáltam a választás lehetőségét, mert nem szerettem volna magamra vonni az Egészségügyi Minisztérium haragját amiatt, hogy nem is ajánlom fel az MMR-t.

Alaposabban megvizsgálva az érveket, amelyeket a minisztérium a monovalens vakcinák használata ellen hozott fel, arra jutottam, hogy ezek, finoman szólva, gyenge lábakon állnak. Azt hiszem, akkor még így is én lehettem az egyetlen orvos az országban, aki szembe ment a kormány ajánlásával azáltal, hogy felkínáltam nekik a választás lehetőségét. Úgy éreztem, nem tehetek másként; az orvosi esküm, a vállalásaim a pácienseim iránt köteleznek el, nem pedig a kormány felé. Akkor úgy gondoltam, bár valamivel költségesebb ez a megoldás, a monovalens vakcinák tökéletesen biztonságos és hatásos alternatívát kínálnak a kombinált oltással szemben. Mivel az MMR biztonságossága körül egyre nagyobb volt a bizonytalanság, úgy éreztem, a szülőkre bízhatom a döntést, miután megfelelően tájékoztattam őket. Bár nem voltam egyedül az álláspontommal, támogatóim többsége nem vállalta a nyilvános kiállást, mégpedig olyan okokból, amelyeket nem fogok kifejteni ebben a könyvben.

Ez a körülmény azonban elgondolkodtatott. Lehet, hogy nem egyedi, elszigetelt eset az MMR-é, hanem egy jóval nagyobb horderejű probléma egyik tünete? Így aztán a többi védőoltáshoz, sőt, a vakcinák történetéhez is kritikusan kezdtem viszonyulni. Lehetséges, hogy a védőoltások sohasem voltak mindent gyógyító csodaszerek? Egyre kínosabban éreztem magam amiatt, amire rájöttem. Kutatásaim során olyan tényekre bukkantam, amelyek gyakran megkérdőjelezték, olykor meg ellentmondtak az általánosan elfogadott nézeteknek, az orvosi egyetemen tanultaknak, mindannak, amit az orvostársadalom és az egészségügy kétségbevonhatatlanként prezentál a közvélemény felé.

Az ezredfordulón például komoly vita zajlott az Egyesült Államokban a higanynak a vakcinagyártásban történő felhasználásáról. A higany erősen mérgező anyag, amelyet akkor már több mint fél évszázada felhasználtak a gyermekeknek szánt vakcinák egyik összetevőjeként. Nemcsak veszélyes adalék, de gyakorlatilag funkciótlan komponense is az oltóanyagoknak, amelyeket országszerte használunk. Soha senki nem kérdőjelezte meg, hogy biztonságos-e a felhasználása, mivel csak igen kis mennyiségben tartalmazták a vakcinák. Egy ember sem akadt Nagy-Britanniában, aki a végére járt volna, hogy ez valóban így is van-e. Idővel azonban kiderült, hogy az amerikai gyermekek szervezetét potenciálisan veszélyes mennyiségű higany terheli. Ez megint csak elgondolkodtatott. Vajon az Egyesült Királyságban is ez lehet a helyzet? Mivel nem álltak rendelkezésre idevágó adatok, én magam végeztem el a szükséges számításokat. Megdöbbenve fedeztem fel, hogy az Egyesült Királyságban a gyermekek a védőoltásokkal a biztonságosnak tekintett mennyiség több mint százszorosát kapják higanyból, ami nagy valószínűséggel okoz autizmust, hiperaktivitást és beszédzavarokat.

E felismerés miatt 2002-ben leálltam az összes higanytartalmú, gyermekeknek szánt vakcina alkalmazásával. Leveleket írtam egy piacvezető orvosi magazinnak, szerepeltem az országos tévécsatornákon, a rádióban, és perlekedtem azért, hogy távolítsák el a higanyt a gyermekvakcinákból. Mégis több mint két évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy higanymentesítsék a rutinoltásokhoz használt gyermekkori vakcinákat az Egyesült Királyságban: erre csak 2004 októberében került sor. Miközben már 2004 előtt is szabadon hozzá lehetett jutni higanymentes változatokhoz, nem tudok róla, hogy más orvos is felkínálta volna ezeket a hatóságok által preferáltak helyett. Annak is végére jártam, hogy az Egészségügyi Minisztérium örül-e annak, hogy higanymentes vakcinákat használok, és mint kiderült, igen. Nem szerettem volna ismét zavarni őket, ha egyedül is elboldogulhatok. Ez alkalommal azonban nem láttam értelmét annak, hogy választási lehetőséget kínáljak a szülőknek: ugyan ki választaná a felesleges mérgező fémet tartalmazó vakcina helyett az ugyanolyan hatásosságú, de higanymentes változatot? Ezzel kapcsolatos döntéseimet orvosi felelősségemre alapozva hoztam meg, amely kötelez, hogy azt tegyem, ami a legjobb a pácienseim számára.

Lehet, hogy jóhiszemű tévedés volt olyan toxikus összetevőkkel készült vakcinákat gyártani, mint a higany (bár nehéz elhinni, hogy ez több mint ötven éven át senkinek sem szúrt szemet). Ez azonban, mindentől függetlenül, súlyos hiba volt. Ahelyett, hogy kivizsgálták volna, hogyan történhetett meg, persze abban a reményben, hogy elejét vehetjük további hasonló mulasztásoknak a jövőben, a kormányok, a gyógyszergyártó cégek és az orvosok többsége is egyszerűen csak a szőnyeg alá söpri a problémát. Az utóbbi években a nyugati világban sorra lecserélték a higanytartalmú vakcinákat higanymentesekre, de ezt úgy kommunikálták, mintha véletlen egybeesésről lenne szó, és nem azért döntöttek így, mert bármiféle aggályok merültek volna fel a biztonságosságuk kapcsán. A higany azonban sajnos továbbra is jelen van egyes influenzavakcinákban, amelyekkel gyermekeket oltanak ebben az országban.

Ezt követően a polio elleni oltóanyagot kezdtem vizsgálni. Az Egyesült Királyság hosszú éveken át az élő poliovírusokat tartalmazó orális poliovakcinát használta, amelyet csepp formájában adtak be. Körzeti orvosként azt a tájékoztatást kaptam az egészségügyi hatóságoktól, hogy ha elenyészően alacsony is, de van kockázata annak, hogy ez a vakcinatípus poliót és bénulást okoz. Azt is állították ugyanakkor, hogy ez az oltóanyag hatásosabb, mint a biztonságosabb, injekcióként beadott változat, amely nem okozhat poliót. Ám amikor elkezdtem anyagot gyűjteni ehhez a könyvhöz, és utánanéztem a statisztikáknak, azt találtam, hogy az előző húsz évben az orális (szájon át beadandó) poliovakcina több páciensnél okozott poliomyelitis miatti bénulást, mint maga a betegség. Az adatok ráadásul nem támasztották alá a kormány állítását, miszerint az orális poliovakcina hatásosabb, bár tény, hogy olcsóbban lehetett hozzájutni.

Úgy éreztem, csúnyán félrevezetett az Egészségügyi Minisztérium, és alapjaiban megrendült a hatóság és az egészségügyi funkcionáriusok szavahihetősége iránti bizalmam. Újabb példa volt ez arra, hogy a kisgyermekeket kevésbé biztonságos vakcinákkal oltatják annak ellenére, hogy biztonságosabb változatok is hozzáférhetők már. Ezért elkezdtem ajánlani gyermekpácienseim szüleinek a biztonságosabb, de drágább, injekcióval beadható poliovakcinát, amelyet azóta országosan is bevezettek.

E könyv lapjain sorra veszem, mi mindenről nem kapunk még tájékoztatást mi, azaz a páciensek és az orvosok. Rettenetesen zavart mindaz, amire rájöttem, és az is, hogy az egészségünket érintő információkat egyre inkább kisajátítják az önös érdekek, ahelyett, hogy szabadon hozzáférhetők lennének. Úgy tűnik, a kormány tanácsadói értékrendjében előrébb valók az össznépességre vonatkozó statisztikák és az anyagi költségek, mint az egyes ember biztonsága. Egy vakcinaszakértő ezt mondta nekem: „A kormány nem tolerál semmilyen felvetést, amely megkérdőjelezi a vakcinák biztonságosságát. Még vitatkozni sem hajlandók erről. Úgy látom, az a taktikájuk, hogy agyonhallgatják a vakcinák biztonságának kérdéskörét.” Legalább ennyire vagy még ennél is aggasztóbb volt, amikor rájöttem: a döntéshozók és más érdekeltek igyekeznek kihasználni a vakcinák körüli káoszt, és hasznot húzni belőle. A vakcinagyártás komoly üzleti lehetőségeket jelent.

Mindez megerősítette a meggyőződésemet, hogy meg kell írnom ezt a könyvet a szülők tisztességes és pártatlan tájékoztatása érdekében, hogy aztán ők maguk dönthessenek. Ilyen jellegű tájékoztatás ugyanis jelenleg nem hozzáférhető számukra, illetve ami rendelkezésükre áll, az nem megbízható. A vakcinák iránti érdeklődésemnek köszönhetően sok ezer szülővel konzultálhattam, akik egyszerűen csak nyugodt és racionális beszélgetésre vágytak a védőoltásokkal kapcsolatos érvekről és ellenérvekről. Így aztán nem egy szülőtől újra meg újra hallottam hasonló történeteket: arról, hogy lekezelőn és fenyegetőn beszéltek velük, sarokba szorítva őket, ezért úgy érezhették, többé már nincs is választási lehetőségük. A kérdéseiket ignorálták, mert kényelmetlennek és bonyolultnak, vagy egyenesen alaptalannak találták őket. Szülőket, de orvosokat és kutatókat is érhet manapság az a vád, hogy kockára teszik a gyermekek életét, miután megkérdőjelezték egy-egy vakcina biztonságosságát vagy létjogosultságát, illetve különcnek vagy rémhírterjesztőnek minősítették őket ezért. A szülők, akik hosszas és fáradságos utánajárás után úgy döntenek, nem oltatják be gyermeküket egy bizonyos vakcinával, vagy, mint például az MMR esetében is történt, külön-külön adatják be a vakcinákat, olyan bánásmódban részesülnek, mintha a társadalom kivetettjei lennének, sőt, akár gyermekabúzussal is vádolhatják őket.

Rájöttem, hogy a szülők nem tudják, hová forduljanak a védőoltásokkal kapcsolatos megbízható információkért. Már ugyanúgy nem hittek a kormány tájékoztatásának, mint a szélsőséges vakcinaellenes weboldalaknak. A szülők azoknak az újságokban közreadott ijesztő történeteknek sem adnak hitelt, amelyek azzal a céllal íródtak, hogy növeljék az eladott példányok számát, ahelyett, hogy felelősségteljesen tájékoztatnák az olvasókat.

Sokan keresik fel orvosukat az objektív tájékoztatás reményében, de a szakemberek furcsa mód sokszor cserbenhagyják pácienseiket ebben a kérdésben: kényszerítve érzik magukat, hogy támogassák a hivatalos álláspontot. Az Egészségügyi Minisztérium 2003-ban végzett felmérése szerint a családi orvosok egynegyede, a védőnőknek és a beteglátogatóknak pedig még nagyobb aránya érezte úgy, hogy a csecsemők túlságosan sok védőoltást kapnak – és azóta még annál is többet.1 Az orvosok többsége azonban nem hajlandó vagy nem tud vitatkozni a gyermekkori védőoltásokról.

Minden egyes egészségügyi döntés kulcsa az előzetes tájékoztatáson alapuló beleegyezés. A szülőt, akinek döntenie kell gyermeke védőoltásairól, megilleti a jog, hogy nyitott és őszinte megbeszélés után döntsön ezekről a kérdésekről. Ezt a lehetőséget azonban gyakran megtagadják tőlük, így gyakorlatilag félrevezetnek bennünket a vakcinák kérdésében. Ezért döntöttem úgy, hogy áttekintem az oltóanyagok történetét, kitérve a részletekre, amelyek hasznosak számunkra a modernkori védőoltások szempontjából, de kitérek az egészségügyi propagandára és féligazságokra is, amelyeket manapság megpróbálnak elhitetni velünk. Ez a könyvem azzal a céllal íródott, hogy feltárjam ezeket a visszásságokat.

Jegyzetek

Előszó

1 The Hazards of Immunization, The Athlone Press 1967.

2 Martin B. On the Suppression of Vaccination Dissent. Science and Engineering Ethics 2015; 21(1): 143–157.

Bevezető

1 NHS Immunisation Information, Department of Health. Health Professionals 2003: Childhood Immunisation Survey Report. Elérhetősége: immunisation.nhs.uk/files/HPSurveyreport.pdf. Megtekintve: 2006. márc. 9.

Tartalom

Előszó a negyedik kiadáshoz

Előszó és köszönetnyilvánítások

Bevezető

Vakcinakalauz szülőknek

1. Autizmus és vakcináció

2. Higany

3. Alumínium

4. Himlő és skarlát

5. Diftéria

6. Tuberkulózis

7. Járványos gyermekbénulás (poliomyelitis)

8. Mikor nem polio a polio?

9. Tetanusz

10. Kanyaró

11. Szamárköhögés

12. Rubeola

13. MMR / Mumpsz

14. MMR / Kanyaró

15. MMR / Rubeola

16. Az MMR körüli pánik

17. Az MMR vizsgálata

18. MMR – Konklúzió

19. Hib

20. Meningitisz C

21. Az öt- és hatkomponensű vakcinák

22. A pneumococcus-fertőzés

23. HPV

24. Rotavírus

25. Influenza

26. Meningitisz B

27. Hepatitisz B

28. A vakcinák és a gyógyszeripar

29. A fejlődő világ

30. Tájékoztatáson alapuló beleegyezés

Mozaikszók és rövidítések

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Varga Virág

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0